KNIHY FRANTIŠKA KOTLETY
V NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

série Bratrstvo krve

Vlci (prequel)

Hustej nářez

Fakt hustej

Mega hustej nářez

Perunova krev

Perunova krev I

Perunova krev II

Volný cyklus paranormálních detektivek

Příliš dlouhá swingers party

Velké problémy v Malém Vietnamu

Lovci

(samostatná kniha)

Copyright © František Kotleta, 2016

Cover Illustration © Luis Royo, 2016

Layout © Josef Kroupa, 2016

Cover Art © Lukáš Tuma, 2016

Czech Edition © Nakladatelství Epocha,

Praha 2016

ISBN 978-80-7557-289-9 (ePub)

ISBN 978-80-7557-290-5 (mobi)

Bảo Ngọc a Raile.
Díky za pomoc!

Red Light District

„Nějak dlouho mu to trvá. Že on ji místo vyslýchání šuká?“

„U Gibsona nikdy nevíš,“ pokrčil rameny Hort a zašklebil se.

Kývl jsem na číšnici a rukou poručil ještě jedno pivo. Svým parťákům bych to nikdy nepřiznal, ale nizozemské mi chutnalo víc než české.

Gibson se v kabince nacházel už skoro tři piva, což mohlo být přes půl hodiny. Do vedlejší kabinky, klasické výkladní skříně, tak typické pro Amsterodam, už postupně vešli a zase z ní vyšli dva chlápci a teď před ní postával nějaký německý důchodce. (Němce poznám už z dálky podle upnutých svetrů a výrazu typu: „Sorry za toho Hitlera, ale zdálo se to jako fakt dobrej nápad,“ který nasadí vždycky, když jsou v nějaké cizí zemi, již válcovaly jejich tanky.)

Popíjeli jsme hned u obrovského okna, takže jsme měli skvělý výhled na celou uličku výkladních skříní, za kterými měly své malé pokojíčky lehké holky. Zevnitř do tmy ulice zářila červená světla, a když jsme měli štěstí, zahlédli jsme, jak se před oknem předvádí volná holka ve spodním prádle a láká kolemjdoucí čumily na rychlé číslo za padesát euro.

Dlužno dodat, že jsme neseděli v obyčejné restauraci, ale v coffee shopu, takže jsme tu jediní tři vypadali při smyslech. Zvlášť ve srovnání s partičkou čtyř hubených černochů, nejspíš původně z Etiopie. Šlukovali trávu tak mocně, jako by zítra nemělo vyjít slunce, a jenom se přitom přiblble usmívali na dvě studentky odněkud z východu ještě východnějšího, než je Slovensko, které si s chichotáním podávaly jednu skleněnku s nejlevnějším vzorkem.

Co se naší trojice týče, v největší nepohodě se nacházel van Drirr. Pochopil jsem, že jde jenom o příjmení a navíc nejspíš vymyšlené. Chlápek z nizozemské tajné služby klepal nervózně nohou do podlahy a tvářil se, že by nás Čechy nejraději hodil do Amstelu, který Amsterodamem protékal soustavou desítek kanálů, už na našem prvním setkání, kdy se Gibson nejdřív podrbal na zadku a až pak mu podal ruku.

„Už je u té sexuální pracovnice nejméně půl hodiny. To přece není normální,“ řekl anglicky s těžkým nizozemským přízvukem a propíchnul nás očima. Oba naráz, což byl vážně neskutečný výkon.

Sexuální pracovnice. Takhle říkat prostitutce mohl jenom hyperkorektní Holanďan.

„Nejspíš klade při výslechu tuhý odpor,“ zašklebil se úlisně Hort, abych jasně pochopil, o čem mluví. Svou narážku řekl ale pro jistotu česky, aby náš nizozemský kontakt víc nedráždil. Čeština, které nerozuměl, ale van Drirra stejně popudila. Nejspíš si domyslel, že šlo o nějakou urážku na jeho účet. Nakrčil nos a podle všeho musel přivolat na pomoc všechnu svou západoevropskou slušnost a sebeovládání, aby po Hortovi neskočil a nepraštil ho svým půllitrem do obličeje.

„Půjdu se tam podívat,“ odvětil jsem rezignovaně anglicky a vstal. Zamotala se mi přitom hlava. Kombinace silného piva a všudypřítomného marihuanového kouře udělala svoje.

„A já si dám ještě pivko,“ usmál se Hort a lusknul na chlápka za barem.

Holanďan tentokrát slyšitelně zavrčel.

* * *

Čerstvý vzduch mi udělal dobře. Ovanul mě svěží vítr, který odněkud přinesl vůni rozkvetlých jabloní. Žádné stromy jsem nikde neviděl, takže to mohl být klidně i parfém nějaké lehké holky, co nebyla dost bohatá na vlastní kabinku. Takovým totiž nezbylo než korzovat nápadně ulicí. Čtvrť červených světel, jak se už od sedmnáctého století říkalo oblasti, kde se mohly prostitutky legálně vyskytovat jako jedno z turistických lákadel Amsterodamu, jich byla plná. Vesměs východoevropské zboží.

Klidným krokem jsem došel ke kabince, do níž vplul před půl hodinou Gibson. Přes zataženou tmavě červenou roletu nešlo vůbec nic vidět.

„Ťuk ťuk,“ ozvalo se z vedlejší kabinky. Za skleněnou odsuvnou stěnou stála vysoká černoška s prsy velkými jako moje hlava, které zakrývala kožená podprsenka velikosti dvakrát dva centimetry. Když spatřila, že jsem si jí všiml, rošťácky na mě mrkla a odhrnula si proužek kalhotek, čímž odhalila městu a světu své stydké pysky.

„Ne, dík, bejby, ale s jednou šlapkou už jsem chodil a nedopadlo to dobře,“ zašeptal jsem a při vzpomínce na Dominiku se mi sevřelo hrdlo.

Tentokrát jsem zaťukal já, ale na kabinku se zataženou roletou. Jedinou odpovědí mi bylo ťukání odvedle. Černoška na mě hrozila prstem, že tohle se nedělá. Zároveň s tím ještě v jasném gestu naznačila, že mám jít za ní, a že když nechci klasický sex, udělá mi to pusou.

„Do prdele práce,“ zaklel jsem a zkusil otevřít zásuvnou výkladní skříň. Nešlo to. Aby taky jo, holky musejí mít zevnitř nějakou bytelnou záklopku, aby jim tam nikdo nevlezl, když mají ještě kunčafta nebo si zrovna dávají kuřpauzu. Tedy jinou kuřpauzu, než slibovala černoška odvedle. Ta už na mě vážně hrozila oběma rukama a naznačovala něco, co nejspíš nemělo nic společného s žádnou sexuální praktikou. Asi že na mě zavolá policii nebo nějakou místní ochranku.

Poodešel jsem kousek dál od výkladní skříně, abych sexuální pracovnici uklidnil, a vytáhl z boční kapsy mobil. Z nabídky rychlé volby jsem vybral Gibsona a nervózně čekal, až začne jeho mobil vyzvánět.

„Túú, túú, túú,“ ozvalo se a po třetím tónu se spustila písnička od Karla Gotta.

„Kávu si osladím o trochu víc,“ frázoval věčně zlatý slavík místo vyzváněcího tónu. Gibson hity pravidelně měnil, ale nikdy tam nedal nic mladšího než osmdesátá léta. Jak nechutné. Ale furt lepší Goťák než Michal David.

* * *

Roleta v protější vitríně se nadzvedla. Byl to jen okamžik a hned se vrátila zpátky.

„Co, ksakru?“ zaklel jsem zmateně a vrátil telefon zpět do kapsy.

Protřel jsem si oči, protože jsem se bál, že šlo jenom o optický klam. Podíval jsem se znovu pořádně zblízka a najednou si všiml tmavé skvrny, která se objevila na podlaze pod roletou.

„Ťuk, ťuk, ťuk,“ dala o sobě vědět černoška odvedle. Nejspíš ji můj návrat k vedlejší kabince rozčílil. V ruce držela bičík a hrozila mi s ním. Zatřásl jsem hlavou a znovu se podíval na kousek podlahy pod roletou. Skvrna se rozšiřovala.

Vypadalo to jako krev.

* * *

Vytáhl jsem z podpažního pouzdra pistoli, standardní CZ 75. Černoška vytřeštila oči a bleskurychle zmizela v útrobách své kurví jeskyňky i s bičíkem. Ani nestačila zatáhnout roletu.

Nestřílel jsem. Vevnitř se nacházel můj parťák. Místo toho jsem rukojetí pistole praštil do skla. Zadrnčelo, ale nic se nestalo. Znovu a znovu jsem do něj mlátil, až se konečně na skle objevila pavučina z prasklin.

„Hééééj, co to děláš, amígo?“ ozval se mi za zády lámanou angličtinou nějaký hlas.

Otočil jsem se a uviděl nejspíš zhuleného chlápka, co mohl být klidně Mexičan, Venezuelan nebo nějaký Romák z Ústí.

„Odprejskni odsud, nebo tě zastřelím,“ pohrozil jsem čezetou a prostor za mnou se znenadání uvolnil. Čumilové, které mé potýkání se sklem zaujalo, se sebrali a zmizeli v bočních uličkách. Nějaká žena pár metrů ode mě dokonce vykřikla. Ale kdo ví, jestli to bylo kvůli mně. Třeba šlo o šlapku, které někdo odmítal zaplatit nebo jí narval něco, kam neměl.

„Prásk!“ kopl jsem do skla a to se konečně vysypalo na podlahu.

Dalšími dvěma kopy jsem si vytvořil dostatečně velký prostor na to, abych mohl prolézt dovnitř a nepodřezal si přitom žíly. Prosmýkl jsem se okenním rámem a levačkou odhrnul roletu.

* * *

„Adoprdeleuvšechsvatýchtoměposer,“ vyhrkl jsem.

* * *

Gibson se válel na podlaze v kaluži krve, jejíž pořádný cákanec se dostal až pod roletu. Měl roztrženou košili. Původně byla bílá. Teď zčervenala nasáklou krví. V ruce držel hrdlo rozbité láhve od šampusu. Nad ním se tyčila úplně nahá žena s dírou v břiše. Na to, jak velká ta díra byla, stála nečekaně pevně. Z otvoru v břiše jí dokonce lezla střeva. Kousek jich přečníval až nad Venušin pahorek.

„Tirangan sarachkan zebran,“ mumlala v jazyce, kterému jsem vůbec nerozuměl, a rozpřahovala nad ním ruce.

„Gibsone?“

„Doraz tu píču,“ zavrčel můj parťák.

Dvěma výstřely jsem jí proděravěl i obličej. Jedna rána prošla skrz nos a vyšla týlem ven. Zastavila se až ve stěně. Druhá skončila skoro uprostřed čela a uvízla někde uvnitř.

Prostitutka se na mě podívala zbylým okem, jako bych snad mohl za celej její posranej život, a pak se skácela na Gibsona.

* * *

„Kurva, sundej to ze mě! Teče z ní hromada sraček,“ vrčel můj kolega zmítající se pod nahým tělem. Vzal jsem prostitutku za ruku a odtáhl ji vedle. Bezvládná ruka mě najednou stiskla a to zbylé oko se na mě opět podívalo.

„Šankcu!“ vyjekla a pak pohodila hlavou ke Gibsonovi.

* * *

Přiložil jsem jí pistoli k týlu, ale další výstřel už nebyl potřeba. Přestala se hýbat. Tentokrát definitivně.

* * *

„Teda, Gibsone, kámo, tady jsou zvyklý na ledacos, ale na tohle nejspíš nebudou mít ani ceník,“ ozval se za námi Hortův hlas. Stál před rozbitou výkladní skříní, kterou se mu nějak podařilo otevřít. Vedle něj se tyčil bledý van Drirr a s otevřenými ústy sledoval tu krvavou scenérii.

„Musíme pryč. A to okamžitě,“ vyšlo z něj konečně.

„Nevyžehlíte to nějak?“ zašklebil se Hort.

Holanďan vypadal, že k mrtvé prostituce za chvíli přidá ještě mrtvého soukromého detektiva. Šokem nás ani nedokázal pořádně seřvat. Prostě jen mlčel a zadržovaným vztekem mu červenal obličej. Být to v animovaném filmu, nejspíš by mu za chvíli začala pískat pára z uší, pak by chvíli legračně nadskakoval a nakonec vybuchl jako atomová bomba.

„Jo, má recht, hoši. Za chvilku tu je armáda policajtů, a když nás chytnou na místě, těžko budou lidem vysvětlovat, proč nás zase pustili. Padáme, a to jako že hned!“ zastal jsem se cizího agenta. Aby to ocenil, mluvil jsem anglicky.

* * *

Vyběhli jsme z kurví kabinky na ulici. Po obou stranách byla zatarasená armádami čumilů. Když uviděli zkrvaveného Gibsona a mě s pistolí v ruce a několika rudými šmouhami na oblečení, propadli naštěstí opět panice a rozutekli se pryč.

„Kanál,“ ukázal van Drirr směrem k mostu, pod kterým protékal Amstel.

Rozběhli jsme se, kudy ukázal. Po pár metrech nás dohnal kvílivý zvuk policejních sirén. Přidali jsme do kroku.

U mostu už jsme dokonce uviděli dva chlápky v uniformě.

„Střílejte!“ zařval na mě nizozemský agent. V ruce jsem totiž pořád držel čezetu.

„To jako do nich?“

„Ne, do vzduchu, ať se kryjí a nejdou po nás, sakra,“ vyprskl Holanďan a pak přidal pár chrochtavých slov ve svém rodném jazyce.

„Prásk,“ poslal jsem jednu kulku směrem k holubům a po chvíli pro jistotu ještě dvě. Van Drirr měl pravdu. Uniformy skutečně zmizely za rohem, a dokud jsme se nedostali k mostu, ani nevykoukly.

Před mostem jsme pak zahnuli k řece. Stejně jako všude v podobných místech, i tady stálo zakotvených několik hausbótů. A za nimi motorové čluny.

„Tenhle vypadá dobře,“ ukázal jsem na první z nich.

Holanďan ale zavrtěl hlavou. „Jenže se blbě startuje bez klíčků,“ vysvětlil a vedl nás až k jednomu, který pocházel tak z doby, kdy jsem ještě chodil na střední a snil, že budu v životě dělat cokoliv jiného než střílet prostitutky do hlavy.

Teď jsem naštěstí jenom odstřelil zámek od řetězu, který poutal člun k molu. Vypotřeboval jsem na to všechny náboje v zásobníku.

Van Drirr díkybohu nelhal. Rozbil kryt ovládání a po několika minutách se mu podařilo člun nastartovat. Za chvíli už jsme se řítili spletitou sítí kanálů co nejdál ze čtvrti červených světel.

* * *

Gibson si vytáhl z kapsy krabičku s cigaretami. Byla celá od krve. Teprve teď jsem si všiml, že on sám žádná zranění neměl. Všechna krev na něm pocházela z prostitutky. Cigára naštěstí zůstala krvopádu ušetřena. Lačně jsem jedno vrazil do pusy a zapálil. Zakuckal jsem se přitom, ale zároveň jsem slastně nasál kouř plný rakovinotvorného svinstva. Po letech jsem se k téhle závislosti zase vrátil. Ten rozchod mnou zahýbal víc, než jsem čekal.

* * *

Člun se propletl z centra města a za chvíli už jsme mířili do přístavu. Van Drirr nám po několika telefonátech ve své mateřštině, vyřízených zvýšeným hlasem, oznámil, že nás vyzvedne rychlá loď pobřežní stráže, kterou zrovna tajná služba zabavuje, aby nás uklidila z veřejného prostoru. Celý amsterodamský policejní sbor už totiž pátral po šílených vrazích prostitutky.

Plnou rychlostí jsme se dostali na volné moře a pak na souřadnice vybrané pro setkání s van Drirrovými kolegy. Agent vypnul motor, vyndal ze záňadří vlastní tabatěrku a z ní ručně balenou cigaretu. Beze slova si připálil a po prvním vydechnutí zavoněla okolím marihuana. Inu, Holanďan.

„A teď mi, vy východní idioti, vysvětlete, co jste tam vyváděli, a dejte mi jediný důvod, proč vás nemám nechat utopit v moři!?“ zařval tak silně, že to muselo být slyšet až do centra Amsterodamu.

Palác

Posmrti JUDr.Zdeňka Koudy, který založil adlouhá léta vedl naši svébytnou detektivní kancelář, jsem tak nějak přirozeně převzal veškeré papírování ajednání sklienty, včetně naší vládní spojky Kláry Chlumské. Vládních zakázek však dočasně ubylo, narozdíl odběžné práce nasoukromých případech, které si vyžadovaly jiný než tradiční postup. Takový, který zahrnoval vymítání, eliminaci lidí posedlých démony, pro které už bylo vymítání zbytečnou snahou aplýtváním svěcenou vodou, ařešení dalších problémů, jaké dokáže přinést jenom zahrávání si smagií ase světem nadpřirozena. Kromě práce jsem se snažil dál studovat sám magii podle knih azápisků, které zůstaly poKoudovi.

Tohle studium ale bylo trochu jako onanie večtrnácti. Najednu stranu mě to přitahovalo, nadruhou jsem se cítil vždycky mírně provinile. OdKoudovy smrti jsme totiž všichni tři používali magii stále častěji ačastěji. Ulehčovalo nám to práci, ale nadruhou stranu, zakladatel naší detektivní kanceláře to nikdy nedělal. Říkal, že magie je návyková disciplína, akdo sní jednou začne, nikdy neví, kdy včas přestat.

Návykovou se pro mě ale stala ipráce. Dominika, která během našeho vztahu nakonec sekla se striptýzem istím, co zpravidla zatučný příplatek následovalo poněm, si naopak žádnou nedokázala najít. Štvalo to mě, štvalo to ji aporoce apůl našeho vztahu, kdy jsem se vjednom kuse vracel domů až pozdě vnoci aona celé dny trávila sama vmé garsonce, jsme se rozešli. Předcházelo tomu pár pěkně ostrých hádek.

Odté doby jsem ji neviděl. Změnila si číslo telefonu adoklubu, kam se popauze způsobené naším vztahem vrátila, jsem nikdy neměl odvahu se podívat. Chodil tam ale Gibson aříkal, že se jí zvětšila prsa.

* * *

Celkem jsem díky tomu chápal lidi, co měli nutkání ho zabít. Vtu chvíli bych se knim nejraději přidal.

* * *

Začal jsem zase kouřit, ponořil se ještě hlouběji dopráce anějak propadal víc avíc trudomyslnosti. Naštěstí se objevil tenhle případ. Zatraceně ostrý případ.

Někdo před třemi týdny unesl šestnáctiletou dceru českého premiéra Janu. Anešlo oobyčejný únos. Její ochranku únosce magicky uspal. Nedal si přitom ani tu práci uklidit posobě stopy jako třeba kohoutí krev či pentagram před ostře střeženým privátem, nakterém přespávala se svou kamarádkou ze soukromého gymnázia.

Dalším důkazem, že tohle je práce pro nás, byl také magický cejch načele oné spolubydlící, kterým jí neznámý pachatel dokonale vymazal paměť. Nejen naten konkrétní den, ale kompletně. Nešlo to nijak zlomit. Zkoušel jsem to osobně ispomocí svých parťáků, ale neměl jsem šanci. Magie, kterou neznámý útočník použil, byla neuvěřitelně silná. Kouzlo ji vpodstatě mentálně vrátilo dodoby, kdy se narodila. Vsanatoriu ji teď učili jíst, chodit nazáchod, mluvit avydržet alespoň deset minut bez dudlíku.

Potom, co jsme před dvěma lety vyřešili tu lapálii sjeho stranickými kolegy, kteří si vytvořili svérázný magický kroužek azačali se přitom navzájem vraždit, nám premiér absolutně důvěřoval. Kromě nového případu, který tak unás dostal nejvyšší prioritu, to mělo jednu výhodu – neomezené výdaje ztajného vládního rozpočtu využívaného obvykle našpinavé operace proti islámským teroristům. Holt džihád proti džihádu musel chvíli počkat, vlastní rodina byla pro premiéra přednější.

První dva týdny jsme se vtom plácali bez jediné stopy. Zkoumali jsme všechno, co namístě zůstalo, asnažili se zjistit cokoliv pomocí kouzel, ale bylo to naprosto marné. Marné azoufalé. Ať to udělal kdokoliv, byl zatraceně opatrný. Žádná zvěcí, které namístě nechal, nás kněmu nepřivedla. Neměli jsme se vůbec čeho chytit. Nikdo nechtěl výkupné, nikdo se neozval sžádným požadavkem.

Poté holce se dokonale slehla zem.

* * *

Naštěstí nás zachránil Gibson ajeho kontakty vpodsvětí. Jednoho dne prostě vítězně vrazil dodveří aprohlásil, že podle jeho informátorů unesla premiérovu dceru ruská mafie aodvezla ji dohlavního města Nizozemska. Kontaktovali jsme Chlumskou, dostali vládní letadlo pro náš okamžitý přesun apopříletu iagenta nizozemské tajné služby, který nám měl být vrámci mezivládní protiteroristické spolupráce zemí EU kdispozici. Nás to potěšilo. Jeho vůbec.

* * *

„No, tak co, vy zatracení idioti? Vysvětlíte mi, proč jste tu kurvu zabili?!“

Chladné sebeovládání kultivovaného západoevropana se sbalilo aodletělo někam doAustrálie, kde si konečně vbuši otevřelo pivko anechalo van Drirra vypustit všechny potlačované emoce nasvětlo světa.

Vykřikl tu otázku už asi počtvrté, protože poprvé nás přerušila loď pobřežní stráže se čtyřmi mlčenlivými chlápky vsakách. Nalodili jsme se, schovali dopodpalubí apak jen sledovali, jak nizozemští profíci jediným granátem proměnili náš únikový člun vhromadu trosek, co šla kednu jako naše láska sDominikou.

„Věříte nadémony, agente van Drirre?“ usmál se naněj Gibson. Nizozemsky jsem neuměl ani slovo, ale tipnul bych si, že to, co agent vypustil zúst, bylo to nejhorší, co zdejší slovní zásoba nabízela.

SHortem jsme se oba naGibsona zamračili.

„Ta ženská byla démon. Prostě strašná mrcha, chápete?“ dodal vzápětí azašklebil se nanás. Hrál si. Nejen svan Drirrem, ale isnámi. Napínal nám nervy všem. Prostě Gibson.

„Podle mých informací sloužila jako spojka pro ruskou mafii, ideální kurýr. Když jsem nani vybalil, co vím, pokusila se mě zabít. Ale nepovedlo se jí to. Naštěstí…,“ řekl nakonec svážnou tváří. Udělal dramatickou pauzu apak namě ukázal prstem: „Vposlední chvíli mě zachránil tady můj kámoš. Jinak by mě zabila.“

Vzpomněl jsem si, jak tam stála se zraněními, která by normálního člověka už dávno složila definitivně kzemi, asouhlasně jsem pokýval hlavou: „Je to tak, agente van Drirre. Byla to pekelná mrcha. Úplný démon.“

Holanďan nevypadal, že nám moc věří. Sáhl dovnitřní kapsy saka avytáhl cigártašku. Vylovil zní další cigaretu, ručně ubalenou ze směsi tabáku amarihuany, azapálil si.

„Možná by vás zajímalo, že mi prozradila, kde mají dceru našeho premiéra,“ mrknul spiklenecky navan Drirra Gibson.

* * *

„Kurva, neměl jsi mu to říkat,“ obořil jsem se nasvého kolegu, jenom co nás nizozemská tajná služba vysadila ukonspiračního bytu naokraji Amsterodamu. Šlo opřistěhovaleckou čtvrť, kde si každý hleděl svého, amy tak měli zaručenou anonymitu atudíž klid.

„Aco?“

„Kde ta holka je. Muselo ti bejt jasný, že tam pošle svý komando anás zatrest zaten bordel, co jsme udělali, nechá sedět naprdeli ačekat, až to oni vyřeší,“ vysvětlil jsem mu.

Gibson jenom pokrčil rameny.

„To mi taky bylo jasný. Proto jsem mu dal adresu skladiště DHL zaAmstrem, kterou jsem ráno našel nanetu. Pro premiérovu dcerku si jdeme jinam.“

Hort se nato konto zasmál aspokojeně poplácal kolegu porameni.

„Van Drirr nás zabije, ty vole,“ zaklel jsem, ale měl jsem radost, že ze hry je ten nizozemský fouňa ane my.

„Nejspíš, ale to už budeme mít premiérovu dceru posazenou vletadle nazpáteční cestě doPrahy avelkopansky ji jako její zachránci budeme plácat poprdelce,“ prohlásil sebevědomě Gibson.

„Jen aby,“ nakrčil jsem nervózně nos avytáhl zkapsy bundy vlastní cigarety. Camelky.

Zapálil jsem si, hodil sirku nachodník apodíval se Gibsonovi doočí.

„Jak jsi to ztý holky vůbec dostal?“

„Vložil jsem doní takovýho podřadnýho démona. Rychlá aspalující bolest rozežírající duši jako kyselina sírová biologický materiál. Nějak se to ale zvrtlo,“ pokrčil rameny.

„No ty vole!“ vyprskl jsem apak pro jistotu zavřel oči anapočítal dodeseti, abych naněj nezačal řvát naulici. Kolem prošel nějaký zamilovaný páreček typických mladých obyvatel Amsterodamu. Ona vhidžábu, on dva metry odní apár metrů zanimi její otec svousem až nachodník.

„Kouda by tě zato vyhodil zagentury,“ řekl jsem nakonec.

„Kouda je mrtvej. Ahlavně, konečně máme stopu, ne?“ uhnul mi pohledem Gibson azadíval se doočí Hortovi. Hledal uněj podporu.

Analezl ji.

„Klid, ty vole, hlavně nepanikař. Účel světí prostředky, říkával Masaryk,“ zakřenil se Hort. Pak mi oba ukázali záda avyrazili knašemu bytu.

Nezbylo mi než jít zanimi.

Masaryk? Doprdele, to spíš Berija, ne?

* * *

Dali jsme si hodinu přestávku. Víc jsme si nemohli dovolit. Nevím, jak efektivní dokáže být nizozemská zásahovka, ale doufali jsme, že jim příprava kakci alespoň pár desítek minut zabere. No anež zjistí, že vtom skladu nic podezřelého není, také snad uběhne nějaký čas. Aaž uběhne, vlítne nanás van Drirr aukřičí nás ksmrti. Nebo vyhostí. Nebo naseká dojointů anechá vykouřit nizozemské vládě. Ať už vymyslí cokoliv, nesmíme tu už bivakovat, ale sedět vletadle ispremiérovou dcerkou.

* * *

Vytáhl jsem zpod postele kufr avylovil zněj novou CZ 75 Luger. Tu starou mi zabavili Nizozemci. Koneckonců, šlo ovražednou zbraň. Sám bych nebyl zrovna rád, pokud by ji umě někdy někdo našel. Nasázel jsem dozásobníku patnáct nábojů, zastrčil ji zaopasek adokapsy narval dva plné náhradní zásobníky. Člověk nikdy neví.

Gibson sHortem měli naprosto stejné pistole. Devět milimetrů je prostě devět milimetrů. Nechápu, proč Gibson tu svou nepoužil, když to tak podělal stím démonem aprostitutkou, ale teď už to bylo jedno. Měli jsme zatraceně horkou stopu. Čím dřív tenhle divný případ skončí, tím lépe.

Ale jedna věc mě děsila: že tam potkáme člověka, který provedl ten únos. Vzhledem kjeho magickým schopnostem by to vůbec nemusela být procházka růžovým sadem.

* * *

Převlékli jsme se dočerných bund, nahlavu narazili kšiltovky, aby si nás nikdo naprvní pohled náhodou nespojil stěmi chlápky, co před pár hodinami večtvrti červených světel oddělali prostitutku, které zbřicha visela střeva jak fáborky naalegorickém voze naPrague Pride, apotichu jsme vyrazili ven kzaparkované tmavě zelené octavii. Koupili jsme ji vezdejším bazaru napas nějakého Jihoafričana, co už dva roky dlel vruzyňské cele. Holt, mít pletky svládou přináší spoustu výhod.

Octavia byla spolehlivé ahlavně běžné nenápadné auto, jakých tu jezdila hromada. Anavíc, nemohli jsme odolat, jsme přece Češi.

* * *

Sotva jsme dorazili naparkoviště, začalo drobně mrholit. Mířili jsme zpátky docentra, tedy blíž kpřístavu. Nedaleko muzea vědy atechniky tu kotvila obrovská loď.

„Palác křupavých slastí,“ přeložil jsem nahlas anglický název.

„Co to znamená? To jako, že tam klátíš čínský holky aony přitom křupou kloubama?“ zakřenil se Gibson.

„Je to vietnamská restaurace,“ opravil ho Hort. Vysvětlovat, jak to majitelé mysleli stím křupáním, už sílu neměl.

Mohly být tak dvě hodiny popůlnoci arestaurace měla zavřeno. Vesvých útrobách dokonale temná loď se pohupovala navlnách ajejich šplouchání obetonové molo představovalo jediný zvuk, jenž se okolím rozléhal. Gibson vytáhl zkapsy černou krabičku se svým zlodějským náčiním azačal se vrtat vzámku dveří, které zajišťovaly vstup nalávku vedoucí donitra lodi. Dveře vedly kželezné kleci, která zabezpečovala lávku před nezvanými hosty. Vrtání vzámku mu trvalo nezvykle krátce. Dvě tichá „klap klap“ následovala skoro okamžitě poté, co se začal sdveřmi potýkat.

Vlezli jsme dovnitř, zavřeli avtu chvíli jsme všichni tři vytáhli pistole anatáhli je.

* * *

„Klasika? Odvrchu dolů?“ zeptal jsem se.

Gibson zavrtěl hlavou.

„Klasika je, když ona leží nazádech aty ji držíš zaprdel abušíš doní osto péro,“ uchechtl se.

Zhluboka jsem se nadechl, abych se uklidnil. Poslední dobou to sním bylo stále horší. Začínal se stávat parodií sebe sama. Připomínal mi jednoho strýčka zMoravy, který se propil dostavu, kdy už mu přišlo vtipné všechno, co pocházelo odněj – odstokrát vyřčených vtipů zčasopisu Trnky Brnky povlastní inkontinenci.

„Rozdělíme se. Bude to rychlejší. Navíc děvka tvrdila, že tu buď nebude nikdo, nebo jenom nějaká podřadná ostraha,“ zašeptal najednou věcně.

„Co znamená podřadná ostraha? Dvacet nindžů nametr čtverečný?“ zeptal jsem se.

„Nametr čtverečný by se nevešli,“ zakroutil hlavou Gibson.

Hort se chtěl ktéhle absurdní diskusi přidat, ale pak jenom mávnul rukou apokynul mi, abych šel nahoru nanejvyšší palubu. On si vzal střed lodě, Gibson podpalubí.

Vyrazil jsem poschůdkách nahoru azachvíli se ocitl úplně sám. Naštěstí jsem nemusel moc opatrně našlapovat. Schodiště zakrýval masivní červený koberec atišil každé mé našlápnutí doztracena. Navíc se zvenku ozývalo šplouchání vln, akdyž jsem dorazil úplně nahoru, přidalo se ibušení kapek ookenní skla. Nizozemské jarní mrholení nabralo nasíle.

* * *

Horní patro restaurace zařizoval někdo, kdo nehodlal kohokoliv nechat napochybách, že tohle JE vietnamská restaurace: zdi kompletně pomalované tradičním vietnamským naivním uměním svenkovskými motivy, jako třeba zvířata chodící ahrající narůzné lidové nástroje aco dva metry nejmíň jeden Buddha spárkem létajících draků nad hlavou. Bar pak hlídaly dvě dřevěné sochy tygrů snějakými vietnamskými znaky vyrytými napodstavcích. Prošel jsem mezi stoly, ale všude jen tma aticho. Zkontroloval jsem ibar amalou místnůstku zaním: spousta láhví alkoholu, pálivé omáčky anějaké noviny popsané vietnamštinou.

„Všum,“ uslyšel jsem zvláštní zvuk. Jako by se něco otřelo ozeď nebo snad stůl.

Zatajil jsem dech.

Ticho.

Jenže, je ticho aticho.

Tohle ticho jako by obsahovalo nějakou věc navíc. Věc, která tady ještě před chvílí nebyla.

* * *

Namířil jsem před sebe pistoli apomalu se šoural ze spíže zpět kbaru. Zde se mi to ticho zdálo ještě zvláštnější. Například jsem vůbec neslyšel kapky bubnující ookno. Riskoval jsem rychlý pohled ven auviděl malé cákance pravidelně se rozrážející osklo. Pršelo, ale já to neslyšel.

„Magie,“ napadlo mě. Ane ledajaká.

Stoupl jsem si mezi tygry ahledal cokoliv podezřelého. Urputně jsem cukal hlavou ze strany nastranu jako vystrašená surikata nakokainu, ale nikde jsem nic podezřelého nespatřil.

Až pak jsem si uvědomil, že jeden roh restaurace se mi zdá oněco temnější než dřív. Temnota vněm byla prostě příliš temná.

„Hej! Vidím tě,“ prohlásil jsem sebevědomě. Můj hlas jako by něco tišilo. Sám sebe jsem slyšel, jako bych šeptal.

* * *

Temnota se pohnula avyrazila směrem kemně. Rychle, zatraceně rychle.

„Prásk!“ vystřelil jsem apak před sebou jen zahlédl rudě zářící oči atvrdý úder nasolar plexus mě odhodil nanejbližšího tygra.

* * *

Při dopadu jsem si vyrazil dech. Mocně jsem lapal povzduchu apřitom se skutálel ztygra nakoberec.

„Švih,“ černá šmouha proletěla kolem mě arozsekla tygra vejpůl. Akdyž říkám vejpůl, tak ne obrazně, ale doopravdy. Dřevěná socha se rozpadla nadvě čistě oddělené části.

„Dopičikurvamrdatjebattojsemalevhajzlu,“ vypustil jsem zúst, když jsem popadl dech avystřílel rychle zasebou pět nábojů dotoho temného shluku před sebou. Skaždým výstřelem to nabralo ostřejší obrysy.

„Nindža? To jako fakt? Co jsem, kurva? Nějaká vědma?“ zaskuhral jsem aposlal další náboj doprostřed postavy, jejíž obrysy se přede mnou chvěly amihotaly vevzduchu. Jako by to něco buď nebylo vůbec reálné, nebo se to snažilo maskovat, abych nepoznal, kdo se přede mnou skrývá. Odhalil jsem ale dvě podstatné věci: obrysy hubené lidské postavy oblečené celé včerném apak ty oči. Chvílemi červené, chvílemi se zase zdály žluté.

Kulky, kterými bych kohokoliv jiného už dávno zabil, postava přede mnou jenom pohltila. Ani se nikam neodrazily. Jako by je snad spolkla. Abylo jí to, kurva, úplně jedno!

Další švih mihotavé dlouhé černé věci, kterou přízrak držel vruce, směřoval přímo namě. Neměl jsem šanci včas uhnout. „Prásk!“ vystřelil jsem. Právě včas, protože ostří přeseklo hlaveň mé pistole vejpůl. Menší část odpadla napodlahu, druhou jsem šokem pustil zaní. Hned nato jsem se překulil nabok, narazil dostolu aněkolika židlí. Přitom jsem se překulil navšechny čtyři azačal sprintovat mezi stoly jako čivava, kterou pronásleduje vlčák.

Velký zlý vlčák.

* * *

Desky stolů nade mnou se měnily vtřísky. Démon, je jasné, že to nemohlo být nic jiného než plnokrevný démon, se hnal zamnou anemilosrdně sekal dovšeho, co stálo vcestě mezi jeho ostřím amnou. Fyzické překážky mu naštěstí dělaly stejné problémy jako mně. Díky tomu jsem se dokázal proplést několika řadami stolů apak zhruba vestředu restaurace vyskočit nanohy. Rozběhl jsem se co nejblíž koknům, zanimiž se nacházel deštěm zmáčený Amsterodam.

Dozad mi dopadalo světlo zlamp lemujících přístavní molo. Vjeho záři jsem démona spatřil vjasnějších obrysech než ubaru. Vážně vypadal jako nindža.

„Hele, šmejde, nejsou nindžové náhodou zJaponska? Tohle je vietnamská restaurace, tady yakitori neservírují,“ obořil jsem se naněj třesoucím se hlasem ahledal něco podobného zbrani.

Proč vreálném světě nevisí nazdech nabroušené meče nebo halapartny jako všestákových románech? Proč, panebože, proč?

„Nadělááááááám yakitorííííííí zzzzzz tebéééééé,“ ozval se démonův hlas.

Zamrazilo mě vzádech. Anejen tam. Cítil jsem, jak se mi sevřely strachem útroby, aměl jsem co dělat, aby naopak nepovolilo svalstvo, které povolovat nemá arádo to vpodobných chvílích dělává.

Chytl jsem první židličku poruce apraštil sní ostůl. Aznovu aznovu, protože narozdíl odžidlí vefilmech sBudem Spencerem aTerencem Hillem se bytelná vietnamská sesle jen tak nerozpadne naprvočinitele jediným úderem. Nakonec jsem ale vruce držel dva dlouhé kusy dřeva, kterými se dalo docela dobře bránit.

„Při temné magii posledního zbohů, kteří obývali tento svět, při všech prokletých duších obcujících stemnou magií, při všech, kdo pro mamon zaprodali svou svobodu, při všech…“

Zaříkadlo, které jsem mumlal, patřilo knejranější tradici černé evropské magie. Ještě nikdy jsem ho vpraxi nezkoušel, ale podle mravenčení vrukou jsem cítil, že funguje – dřevo černalo, kalilo se aměnilo strukturu. Během pár sekund se transformovalo vželezo. Ane ledajaké.

Ještě že tak, protože démon pochopil, co dělám, arozběhl se proti mně.

„Cink,“ zazvonily naše zbraně osebe. Transformace byla dokončena. Prokletou zbraň ani meč démona jen tak nerozsekne.

* * *

Odrazil jsem jeho mihotající se meč původní nohou odžidle vlevé ruce atou vpravačce jej praštil dohrudi. Jednal jsem instinktivně, nečekal jsem, že mu vůbec dokážu ublížit, ale nindža kmému překvapení udělal „Uhhhh“ apoúderu se prohnul.

Dost rychle se však vzpamatoval adalší mé ráně bez problémů uhnul. Dokonce znovu zaútočil. Ostří prosvištělo nebezpečně blízko mě. Tak blízko, že jsem cítil, jak se mi snaží sežrat mou vlastní duši, jako by mě to ostří chtělo dosebe celého nasát apohltit.

Uskočil jsem arychle zaútočil. Švih levou, švih pravou, úhyb apak pořádná rána dohlavy. Adalší adalší.

Veskutečném boji chladnými zbraněmi jsem se ocitl poprvé, ale neměl jsem špatný výcvik zlekcí krav magy ahistorického šermu, který jsem absolvoval skamarádem Orzem, když jsme ještě věřili, že to udělá dojem naholky. Neudělalo. Ale teď jsem byl uhrovatému Orzovi vděčný zato, že mě tři roky přemlouval, abych utoho zůstal. Vytrénované parádičky, útoky, obrany ainstinkty zšermu aboje nablízko se mi nějak spojily dohromady akupodivu fungovaly. Alespoň tak, že jsem byl pořád naživu.

„Tady jsi navietnamským území, ty japonskej šmejde!“ zařval jsem vztekle adostal se dovaru. Největší sílu mi dodával strach. Démonický nindža mě děsil.

Údery jej srazily kzemi. Postava se naní svíjela amihotala, ale já měl pocit, že jsem ji porazil.

* * *

Pocity lžou.

* * *

„Sháááángcůůůů,“ zachroptěl démon azvedl se ze země. Ne jako člověk, ale jako by jej nějaká obrovská síla chytla zahlavu aznovu postavila napodlahu.

Apřišel.

* * *

Dupl jsem mu naruku.

* * *

„Keranha danta ken.“

„Prásk!“

* * *

* * *

* * *