Cover Illustration © Žaneta Kortusová, 2022

Cover Art © Lukáš Tuma, 2022

Drawings © Žaneta Kortusová, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0100-8 (print)

ISBN 978-80-278-1262-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1263-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1264-6 (pdf)

1.

Divoženky

„Ta židle lepí.“

„Ty taky lepíš.“

Čvaaaacht!

Nočním lesem se ten zvuk rozlehl jako plesknutí splašek na dlažbě. Puštík, co si protahoval perutě na větvi nad rašeliništěm, se vyplašeně vznesl a zmizel ve tmě.

Šplouchání chvíli pokračovalo, pak se zrákosí přidalo ještě hekání a vrčení. Znělo to jako zvíře dodělávající vhromadě hnoje.

A dokonce to podobně i vypadalo.

Zbahna se na břeh vytáhla věc. Zamazaná blátem a hnijícími rostlinami připomínala nejvíc obludu zbažin, jakmile ale setřásla z ramen plášť, vyrýsovala se vměsíčním světle silueta člověka.

Princ Símiran se doplazil kmístu, kde smrdutý žabinec končil, a tam zůstal stěžkým oddechováním ležet.

Všechno se pohnojilo, a to způsobem, který vůbec nečekal.

On, který předvídal všechno, každý krok dělal srozmyslem, obešel sever i jih se sliby a úplatky a dary, on, jehož krev i proroctví předurčovaly kvelkým věcem…

… se teď válí vblátě jako poslední žebrák obraný o všechno.

Zaťal pěsti.

Celý život strávil takhle – vblátě a na dně. Jeho děda, Aerchana zColechu, zabil před mnoha lety Lug zDussu. Sebral mu život, čest i jeho město a Aerchanovi dědicové museli prchnout, aby je nestihl stejný osud. Símiranova matka živořila na severu za Delavskými horami vsíních pánů, kteří byli ochotni jí a jejímu synovi nabídnout přístřeší. Jenže jak se tenčilo bohatství, jež ssebou přinesla, řídly i řady jejich přátel. Ze síní se tak postupně staly salaše a stáje a princ vyrostl vponížení, které ho pálilo vduši jako mráz. Celý život polykal vztek znespravedlnosti, kterou zažil.

Colech mu náležel rodným právem a princ přísahal, že pro jeho získání udělá vše, co bude moci.

Přišel při tom o svého věrného sluhu a jediného přítele, rodinné dědictví předmětů nedozírné ceny vyměnil za službičky a úplatky, žadonil a plazil se před těmi, kdo by mu měli být rovni, zabíjel lidi – a kčemu to celé bylo?

Aby skončil tam, kde začal.

Sám vbahně.

Princ ničeho.

Otevřel oči a zahleděl se do tmy.

Čeká tě sláva, nebo zatracení. Černá šupina, stříbrný vlk, roh ze zlata, pírko zlidské kůže a slzy princezny. Jeden muž je spojuje, a právě on bude tvým nejlítějším nepřítelem. Bude milovat jen jedinou ženu, a právě ta je klíčem ke tvému vítězství. Ožeň se sní a váš svazek přinese pád všem, kdo ti budou stát vcestě…

Slova přadleny osudů, za která zaplatil krvavou cenu, aby poznal, jakou cestu mu bohové připravili.

Věděl, kdo se za těmi slovy skrývá – Cuchenan, nejvěrnější zDvanáctky Raíka zDussu. Právě sňatek sRaíkovou dcerou Yasamin mělprinci otevřít cestu k rodnému městu a naplnit proroctví.

A Símiran byl blízko, tak strašlivě blízko…

A místo toho ležím zase vblátě, ožebračený jako poslední zposledních.

Zlesa se ozvalo zahoukání vyplašeného puštíka, který se chtěl vrátit zpět na svou větev.

Símiran se ztěžka nadechl.

Ležel jsem vbahně tisíckrát a pokaždé jsem zněj vstal. Vstanu i tentokrát.

Silnější.

Moudřejší.

A nebezpečnější.

Stiskl zuby.

Budou litovat, co mi provedli. Všichni za to zaplatí.

A ze všech nejvíc ten zatracený malý…

* * *

„… parchant!“

„Oísene.“

„Já mu uříznu…!“

„Oísene!“

„A pak mu je narvu…!!“

„Ano, ano, tak to by snad stačilo…“

Branus rychle pochopil, že nemá cenu svého druha tišit.

Turelova krčma nicméně hostila příliš mnoho čumilů na to, aby jim spřipitým Oísenem dělal divadélko. Válečník proto rychle udělal tu jedinou věc, která dávala smysl – drapl mladého bojovníka za flígr a vystrkal ho na dvůr.

I tady bylo sice čumilů dost, ale většina znich měla načechrané peří a dva pařátky, takže nehrozilo, že budou šířit Oísenovy výkřiky jako šestkrát překroucený drb nebo nedej bohům rozdmýchávat jeho vztek nadšeným povzbuzováním.

Mladého válečníka nicméně změna prostředí nepotěšila. „Co to děláš?!“

„Chráním tě před oprátkou.“

„Pusť! Poradím si sám! Ten zatracený…!“

„Ano, ten zatracený, já vím, ale napřed se párkrát projdi tam a zpátky a vydýchej se.“

„Nechci se vydýchávat! Chci mu zakroutit krkem!“

„No, a to je právě to, proč by ses měl vydýchat, možná zkusit strčit hlavu támhle do vědra a podívat se na to všechno s odstupem.“

„S odstupem?!“

„Ano. Protože zrovna teď to vypadá, že vyrazíš utrhnout Minangarovi hlavu, a to by tě mohlo hned ráno zatraceně mrzet.“

„A to jako proč?!“

„Protože bys seděl vbase, to zaprvé, a zadruhé bys možná zjistil, že jsi neměl až tak docela důvod.“

„Neměl důvod?! Ten kurevník mi chodí za ženou!“

„A to víš jak? Ztoho, že její jméno prý zakřičel, když spal s Bínou?“

„Chlap nekřičí jména ženských, skterými nebyl!“

„To by ses divil,“ ušklíbl se Branus. „Nechceš vědět, kolikrát mě už pěkná ženská dostala do potíží, když jsem tu svoji starou čarodějnici oslovil špatným jménem.“

Oísenova už tak vzteky rudá tvář ještě o odstín zbru-nátněla. Vypadal teď jako žok zkvašeného vína, co hrozí prasknout. „Já snad nevěřím svým uším! Ty se dáváš na jeho stranu?!“

Branus rozhodil rukama. „Já se nedávám na žádnou stranu. Ale vážně si myslíš, že by ti tvoje žena zahýbala, sotva si tě vzala?“

„Kdo ví? Tak často sním cestuje a špitá si sním něco stranou, že ani nevím… A všechny ty jeho poznámky, sotva jsem se oženil…!“

„Je to parchant, ale copak ty poznámky neměl už dřív?“

Oísen zaváhal. „Měl, ale…“

„A podívej, Bína je běhna. Dala každému, co jí prošel hospodou. Tys sní taky nejednou spal, takže než poběžíš domů přerazit svou ženu a Raíkova zpěváka, zkus raději chvilku přemýšlet. Možná, že Bína dobře věděla, co říct, aby tě popíchla.“

Oísen přimhouřil oči. „Ty myslíš, že to řekla, jen aby mě nakrkla?“

„Myslím, že je příhodné, že před tebou nad čtvrtým pivem utrousila něco takového.“ Branus pokrčil rameny. „Možná žárlí, že ses oženil. Možná ji Minangar něčím namíchl a ona vtobě uviděla způsob, jak si sním vyřídit účty. Možná opravdu řekl jméno tvojí ženy, když byl sBínou, a tvoje žena o tom nemá ani tušení. A možná ti Gaía zanáší. Tak či tak, neunáhluj se. Napij se vody, vyspi se a jdi na to srozmyslem. Sleduj svou ženu, jestli ti zavdá příčinu kpochybnostem, a sleduj chvíli jeho, než něco uděláš.“

Oísen kopl do prázdného džberu. Ten hlučně odletěl na druhý konec dvorku.

Okřídlené hejno čumilů se rozprchlo skdákáním do stran. „Mám už po krk jeho ponižování, Branusi! Vždycky mu všechno prochází, tancuje kolem cizích manželek, jako by se nechumelilo, a já nehodlám být další manžel, kterému nasadí parohy!“

Branus vážně přikývl. „Neboj se, jestli je na tom jen trochu pravdy, zmalujeme mu zadek na fialovo.“

„Zadek?! Já mu uříznu…!“

„Já vím, já vím, to už jsi říkal.“ Branus se nervózně ošil. „Ale teď máš místo krve pivo, a to nikdy není dobré na velká rozhodování. Pojď. Rozchodíme to.“

„Ale…“

„Pojď!“

Branus ho drapl pod rukou a stejně jako předtím ho vytáhl na ulici.

„Naše útrata…,“ zamumlal Oísen, ale Branus jen mávl rukou.

„Bína ví, kde nás najde. A dneska nám posloužila víc než dost. Husa pitomá,“ odplivl si pak tiše a vyrazil sOísenem do ulic.

* * *

Minangar zasyčel.

Zašité škrábance na rukou se hojily pomalu. Galchobar už potřetí za posledních pár dní vymačkával hnis, na což bard reagoval kničením.

„Mažeš to?“ zabručel léčitel, když se natáhl pro čistý obvaz.

„Ano.“

„Mastí?“

„Hm.“

„Tou mastí, co jsem ti dal?“

„Ano! Čím jiným bych to asi mazal?“ naštětil se Minangar.

Léčitelův netečný vzhled dával jasně najevo, že povazuje barda za dostatečně slabomyslného na to, aby si do rány vtíral vlastní splašky. Mlčky škrábance převázal a natáhl se ke stolu, odkud vytáhl dřevěnou krabičku. „Maž to teď tímhle.“

„Co to je?“ zajímal se bard.

„Mastička.“

„To vidím, ale proč? Ještě mám tamtu.“

„Tahle je silnější.“

Minangar odšrouboval víčko a přičichl si. Obličej se mu zkroutil, jako by mu pod nosem uhnila noha. „Fuj!“

„Dvakrát denně.“

„To smrdí!“

„Pořád méně než sněť,“ odvětil Galchobar a nevzrušeně sledoval, jak si Minangar odplivl na zem.

„Ten smrad se mi dostal do pusy!“

Felčar si povzdychl, zatímco básník si třel prsty jazyk, jako by se zněj pokoušel zápach oškrábat. „Na tyhle kašparoviny nemám čas. Maž – nemaž, je mi to jedno, ale především maž odsud. Zdržuješ mě.“

Minangar zavíčkoval krabičku a vycouval zmístnosti. Dveře za ním zaduněly, sotva znich vyšel.

Felčarova pracovna ležela příhodně vnejnižším patře tvrze hned u vnitřního prostranství se zahradou. Vysoké duby skýtaly za slunných dní vítaný stín a za pošmourných rán jako to dnešní alespoň trochu klidu od ruchu města.

Minangar se knim vydal a zamyšleně se rozhlížel. Rád lelkoval mezi kořeny a věděl, že tu stejně tak ráda tráví čas i Gaía.

Je to teď Oísenova žena, připomněl si vduchu, ale nedokázal se ubránit úsměvu, když si na ni vzpomněl. Oísenova žena nebo ne, Minangarovi se neříkalo svůdce vdaných paniček pro nic za nic.

Obešel největší zdubů a srdce mu poskočilo, když si všiml, že u jeho paty někdo postává.

Zamířil kněmu.

Tři kroky a radost ho přešla.

To když si uvědomil, že zírá do šedých očí Branuse zDvanáctky.

„Och, pardon, nenech se rušit…,“ zamumlal Minangar. Užuž se otáčel, aby se vytratil, ale na rameni se mu stiskly prsty.

„Jen se nikam nemrcas, čekal jsem na tebe, takže si teď poslechneš, co jsem ti přišel říct,“ zabručel válečník.

„To zní vážně,“ zazubil se Minangar.

„Je to vážné,“ odsekl Branus zamračeně. „A bude to tvoje první a poslední varování, takže se přestaň šklebit.“

Bard si složil ruce na prsou a polkl úšklebek. „Dobrá. Poslouchám.“

„Včera večer jsme sOísenem pili u Turela a Bína mu řekla, že jsi křičel jméno jeho manželky, když jsi sní trávil veselou chvilku.“

Minangar cítil, jak se mu ztrácí barva ztváří. Do psí řiti!

Branus přimhouřil oči. „Podle toho, jak se tváříš, hádám, že nelhala.“

Bard zašermoval rukama. „Byla to náhoda. Omyl! Byl jsem nadraný jak peří a nepřemýšlel jsem…“

„Očividně.“

„Nic to neznamená!“

„Mně to vysvětlovat nemusíš.“

Minangar spustil paže. „A Oísenovi?“

„Ten ti vysklí úsměv, než se dostaneš ke slovu.“

Minangar polkl. „Proč mi to říkáš? Neměl bys s Oísenem plánovat, vjaké uličce mě večer společně zbijete?“

„Takových činností se neúčastním,“ usekl Branus odtažitě. „Vždycky jsem věřil, že je lepší si věci napřímo vyříkat než dělat nějaké podlosti. Ale Oísen není moc šťastný a myslím, že kdyby tě teď viděl, zabije tě.“

„Nikdy jsem se jí nedotkl…“

„A chtěl jsi?“

„Ne,“ hlesl Minangar, ale dobře věděl, že je ta lež průhledná jako křišťál.

Branus si toho ostatně všiml taky, protože potřásl hlavou. „Doufám, že umíš líp utíkat než lhát,“ zabručel.

„Nechtěl jsem…“

„Ať už jsi chtěl cokoli, Bínu jsi naštval a Oísena rozpálil do ruda, takže jestli si plánuješ udržet hlavu na krku, radím ti, aby ses Gaíe začal vyhýbat, a to okamžitě.“

„Jsme jenom přátelé…“

„Jak jsem říkal, nauč se líp lhát,“ přerušil ho Branus. „Ukliď se teď na pár dní do bordelu, pokud možno tak, aby si o tom povídalo celé Dussu. Nebo začni pálit za nějakou ženskou, aby bylo všem nad slunce jasné, že nemáš zájem jinde. Anebo někam na pár dní prostě vypadni. Je mi jedno, jak to uděláš, ale Oísenově ženě se vyhýbej a jemu také. A nenech se zmýlit, sice jsem tě přišel varovat, ale i mě žerou ty tvé hloupé legrácky na náš účet. Nejsem Cuchenan, co nad tebou drží ochrannou ruku. Jestli si to s tebou přijde Oísen vyřídit, budu chránit jeho před oprátkou, a ne tebe před pěstmi, rozumíme si?“

„Dokonale,“ přikývl Minangar bezbarvě.

„Výborně. V tom případě ti přeju pěkný den.“ Válečník vykročil kolem stromů zpátky do chodby.

Bard zůstal stát pod stromy.

Branus se nemýlil, zašít se teď na nějakou dobu do bordelu by celé situaci určitě prospělo a bohové vědí, že Minangar nenavštívil Liščí díru od chvíle, kdy sCuchenanem odjížděli doIbarvaru. Půlka děvek už musela zapomenout, jak vypadá, možná by se tam mohl zastavit, trochu se jim připomenout, pošpásovat…

Jenže ztoho pomyšlení mu jen ztěžkl žaludek.

Nechtělo se mu trávit čas hrátkami sděvkami.

Dokonce ani sjinými ženami ho poslední dobou nic nebavilo.

Sžádnou ženou nebyl ode dne, kdy se Gaía vdala a kdy…

… kdy Cuchenan odjel.

Polkl.

Zatímco strach z možného výprasku od Oísena ho tlačil v břiše palčivě, to, co mu projelo tělem teď, mělo tupější nádech, avšak o nic méně naléhavý.

Devět dní.

Už uplynulo devět dní od chvíle, kdy jeho druh opustil brány Dussu a vyrazil do lesů odklonit hrozbu divoženek. Všichni si mysleli, že se největší hrdina Delavy za tři dny vrátí striumfem a další skvělou historkou za pasem.

Jenže skaždým dalším ránem, kdy se nevracel, rostla bardova nervozita – a nejen jeho.

Paní Yasamin se ploužila chodbami pevnosti stále smutnější a skleslejší. Mnozí to přisuzovali zrušenému sňatku sprincem Símiranem, kterého básník v posledním okamžiku odhalil coby lháře a úkladného vraha. Jenže Minangar jako jeden zmála znal pravou příčinu jejích nejistot, a sice utajený sňatek, který sCuchenanem uzavřela.

Pán Delavy Raík oproti tomu vypadal den ode dne podrážděnější a zdálo se, že není daleko od rozhodnutí vypravit do lesa novou výpravu.

Bard se zadíval směrem, kterým předtím Branus odešel.

Válečník měl pravdu, bard by se měl zavřít na pár dní do bordelu a tam hlasitě hýřit a vyvádět psí kusy. To byla ta rozumná věc, kterou by měl udělat.

Jenže já jsem krozumným nikdy nepatřil, pomyslel si Minangar a vyrazil opačným směrem.

Přišel čas přesvědčit Raíka, aby vyslal někoho vCuchenanových stopách.

Ideálně hned.

* * *

Svítalo. Nový den vstával vtemně krvavých odstínech a Raík si pomyslel, že by mu jeho druid nepochybně vysvětlil, že je to zlé znamení.

Všechno bylo poslední dobou zlé znamení.

Od chvíle, kdy princ Símiran zmizel zjejich dosahu, mu připadalo, jako by se něco změnilo. Vzduch voněl jinak, vlny v řece šly opačným směrem, listí vkorunách šeptalo.

Něco se dělo.

Něco se blížilo.

A Raík dobře věděl co.

Ten pocit už jednou měl, před mnoha a mnoha lety, když se stal pánem Dussu. Když poprvé usedl na osiřelý stolec, který se po Lugurově smrti pokoušel získat půltucetčlenů jeho družiny, jen aby každý z nich zemřel rukou dalšího zrádce.

Raík tehdy uspěl. Sice mladičký, ale rozhodný sjednotil rozhádané válečníky silou a slovy, přesvědčil je, že on a jenom on je hoden je vést.

Postavil kolem sebe novou Dvanáctku, družinu věrných, kteří měli schopnosti i ctižádost stát se skutečnými hrdiny legend – Curgur Veselá huba, Marak sČernou liškou, Bordacha, už tehdy přezdívaný Ryšavá svině, jeho bratr Garcha…

… a Eglar.

Pán Dussu při vzpomínce na něho sevřel pěsti.

Eglar byl nejlepší znich, pravý bojovník, o kterém měli bardi jednou zpívat oslavné písně. Krásný, schopný, odvážný, do boje se vrhal svervou, jakmile promluvil, lidé naslouchali, a když se procházel ulicemi, působil jako pravý král. Všichni ho milovali, muži i ženy bez rozdílu.

Možná právě to způsobilo jeho pád. Jeho hrdost přerostla vpýchu, pokora vdomýšlivost a skromnost vhlad po moci. Dussu vzkvétalo, léta válek nahradil klid a prosperita, městu se dařilo přežít i bez stříbra z bohatého Colechu, vjehož ruinách se usadil drak. Ale obraz poslední bašty severu před hradbou divočiny Delavských hor se stal pro Eglara až příliš lákavým.

Dny se tehdy začaly zkracovat, když Raík poprvé cítil tu změnu. Své obavy potlačil – a zřejmě právě tam chyboval.

Eglar otrávil proti Raíkovi řadu srdcí a jeho zrada stála životy mnohých, kteří ho obdivovali.

Raík si dodnes pamatoval to, co mu Eglar řekl, když se ho pak zeptal na důvod jeho zrady: „Proč sloužit, když jsem mohl mít víc?“

Pán Delavy potřásl hlavou. Když poslední dny přemýšlel nad princem Símiranem, viděl vjeho chování stejné podtóny tajemnosti a hladových ambicí, jaké kdysi přehlížel u Eglara.

Pravda, neznal mladého prince ani zdaleka tolik, ale čím víc se probíral událostmi posledních týdnů, tím víc viděl vlastní slepotu.

Když za ním Símiran přišel, tvrdil, že chce získat zpět domov svých předků – ne silou, ale spojenectvím. Výměnou za sňatek sYasamin nabídl poklad nezměrné ceny, medailon schopný odhalit jakoukoli zradu. A Raík po něm zatoužil jako už dlouho po ničem.

Spojení vládce Lugova sídla sdědicem Aerchana mohlo přinést ukončení kruhu válek a chaosu, novou naději…

Jenže to znělo až příliš dobře. Příliš snadno.

Vždyť proč měl Símiran sloužit, když mohl mít víc? Proč chtít jen Colech, když měl na dosah celý sever?

Měl jsem tušit zradu, pomyslel si Raík snad po tisící a znovu pocítil ten chlad.

Blížila se válka a Raík věděl, že tentokrát to bude jiné. Zestárl, jeho moc se rozrostla, ale zároveň zkřehla. Možná vládl celé Delavě, měl ve své moci stříbrotepecký Colech, silné Dussu i obchodní Ibarvar a nadto dvě desítky větších a nespočet menších vesniček rozprostřených vlesích od severu na jih, jenže otěže ktomu všemu držel jen on sám. Žádný dědic mužského rodu, jen dcera Yasamin, jejíž plánovaný sňatek teď dopadl zle.

A třebaže zažehnali nebezpečí, které princ Símiran představoval, Raík nepochyboval, že historky, které se o celé záležitosti šíří, přinesou potíže – obchodníci, kteří přijeli na svatbu, už vyrazili zpátky na jih i dál na sever, a tam budou klevetit a drbat a povídat a lhát. I když lhaní nebude skoro ani potřeba.

Raík už před několika dny vyslal posly na jih do Tunde i na sever do Medovalu. Důvěryhodné muže, kteří měli za úkol mu podat zprávu, jaká je ve městech nálada, co se vulicích šušká, a především vhospodách rozšířit historky o tom, jak se věci vDussu udály.

Zatím jsme silní. Ale naši nepřátelé by vtom příběhu mohli spatřit slabost, na kterou zatlačí a zaútočí. A až to udělají…

Zadíval se na nádvoří, kde se chystala na cestu malá skupinka.

Ano, jestli přijde válka, bude potřebovat každý meč, a to zejména ten, který se teď ztratil vlesích. Bard měl včera pravdu – musejí najít Cuchenana.

Delava si nemůže dovolit další zakolísání.

* * *

Přikrývky zašustily, jak se Oísen převalil. Gaía se otočila a uviděla, jak na ni její manžel upírá rozespalý pohled. „Už zvonil zvon? Zaspal jsem ráno?“

„Ještě ne, ještě spi. Nechtěla jsem tě vzbudit,“ řekla měkce, zatímco si doplétala cop.

Zamračil se. „Chtěla ses mi vyplížit bez rozloučení?“ Vzal ji za ruku a přitáhl ji ksobě. Pramen, který se jí uvolnil zcopu, si namotal na prst a přitáhl si ji ještě blíž, až ho políbila.

Usmála se, ale on to neopětoval. Jeho výraz naopak posmutněl. Pustil pramen jejích vlasů a pohladil ji po tváři. „Yasamin mi tě krade den ode dne víc,“ povzdychl si.

„Krade mě stejně jako Raík tebe ode mě,“ odvětila Gaía. „Ale dnes nejdu brzy kvůli ní.“

„Kvůli komu tedy?“

„Muži jedou do lesů hledat Cuchenana a ostatní ztracené vojáky, tak jsem je chtěla vyprovodit a popřát jim šťastnou cestu.“

„Muži.“ Jeho výraz ztvrdl. „Minangar.“

Kývla. „Minangar, Olwin, Ailil…“

Oísen prudce odstrčil přikrývky a vstal.

Gaía se otočila. „Stalo se něco?“

„Ne,“ odpověděl studeně a sebral ze země hromádku šatů.

„Ještě je brzy, myslela jsem, že máš službu až po poledni…“

„Půjdu do města.“

Usmála se.

„Třeba bych tě tedy mohla doprovodit. Mohli bychom se podívat, jak obchodníci staví stánky a…“

„Ne!“ usekl tak tvrdě, až sebou trhla. „Půjdu sám.“

Došla kněmu. Jakmile se ale dotkla jeho ramene, setřásl ji a oblékl si košili. „Řádné manželky doprovázejí své muže, kamkoli jdou – do města, do divočiny nebo třeba ještě dál,“ řekla smírně.

Znovu odstrčil stranou její ruce a natáhl si nohavici. „A až budeš řádná, můžeš jít se mnou.“

Zadívala se na něj jako opařená. „Stalo se něco, že se mnou takhle mluvíš?“

Utáhl opasek. „Možná.“

„Možná? Nerozumím – co? Co jsem udělala?“

„Co jsi udělala?“ zopakoval ostře. „Já nevím. A možná ani nechci vědět, když tvoje jméno vykřikuje vhorké chvilce největší kurevník vcelém Dussu!“

„Co… Cože? Myslíš Minangara?“

„Ne, myslím druida Meriona – jistěže Minangara! Koho jiného!“ Ruce se mu třásly, když se pokoušel sepnout siplášť.

„Já pořád nerozumím…“

„Nerozumíš? Tak se ho běž zeptat, čí jméno křičel, když píchal sBínou na seně! Můžeš se ho zeptat, až ho budeš vyprovázet zDussu!“

Zamrkala. „To ale přece neznamená…“

„Neznamená co? Že mám parohy? Ovšemže ne! Ale celé Dussu si to myslí i bez toho!“

„I ty si to myslíš?“

Zarazil se a rozhodil rukama. „Já nevím. Nevím a nechci vědět.“

Překvapeně se na něj dívala. „Dala jsem ti snad někdy důvod pochybovat?“

„Důvod? Jeden? Rozhodně ano! Minangar, Cuchenan, přijeli stebou ztoho lesa oba dva a já ti věřil, protože jsem chtěl. A pak jsi snimi jela do Ibarvaru, a i tam jsem ti věřil, a věřil jsem ti, když jsem slyšel, že se sním po večerech scházíš vzahradě…“

„Učil mě tanec na naši svatbu.“

„Jistě. Učil tě tanec. A pokaždé, když se kolem tebe ochomýtá, šel jenom zrovna okolo. A tvoje jméno křičel do vzduchu jen tak, protože mu zrovna přišlo na mysl…“

„Tohle není spravedlivé, Oísene,“ řekla tiše. „Proč mi dáváš za vinu něco, za co nemohu?“

„Nemůžeš? Tak se podívej, jak často sním jsi! Jak často se směješ jeho legráckám, jak často si sním vyprávíš a šuškáš někde stranou!“

Znovu se pokusil sepnout sponu.

„Jsme přátelé. Copak ty sBranusem často nemluvíš?“

„To je jiné.“

„V čem?“

„V tom, že ty jsi moje!“ štěkl a mrštil pláštěm do kouta. „Žádná jiná žena si nepovídá smuži tolik jako ty, když je vdaná a čestná!“

Otevřela ústa a chystala se něco říct. Pak jen potřásla hlavou.

„Jsem tvá žena a přísahala jsem ti věrnost. Zůstanu dnes ráno tady a zůstanu tu i každé jiné ráno, jestli si to tak přeješ.“

Oísen stál a zíral na ni, jako by chtěl křičet, ale nevěděl najednou co. Sebral vztekle odhozený plášť, drapl svůj meč a došel mlčky ke dveřím.

„Oísene?“ promluvila na něj.

Zastavil se, ale nepodíval se na ni. „Zůstaň tady, zůstaň tam, je mi to jedno. Mně na tom nezáleží.“ Pak vyšel ven a dveře střesknutím zapadly.

* * *

Minangar se naposledy rozhlédl po místnosti, aby se ujistil, že na nic nezapomněl, a vycouval ze dveří.

„Minangare.“

Polekaně nadskočil.

Napůl ve stínu stála paní Yasamin. Očividně na něho čekala už nějakou dobu.

„Má paní,“ sklonil rychle hlavu. „Co pro vás mohu udělat?“

„Slyšela jsem, že jedeš do lesů svojáky hledat Cuchenana. Jestli… jestli ho najdeš, předal bys mu vzkaz?“

„Samozřejmě, paní.“

Vrozevřené dlani se jí zaleskl zlatý přívěsek ve tvaru slunce. „Daroval mi ho po oslavách Boadiny. Dej mu ho jako připomínku, že na něj čekám. Pokud ho ale srdce táhne jinam, nebudu mu bránit…“

„Paní,“ přerušil ji rychle. „Snad nevěříš, že by tě Cuchenan opustil?“

Sklonila oči. „Možná ta představa, že budu provdána za někoho jiného, nešla snést a…“

„Jestli mu něco takového vůbec přišlo na mysl, pak mu nakopu zadek a přivleču ho pro tebe do Dussu na provazu. Ale věř mi, paní, nic takového se nemohlo stát. Cuchenan by nikdy neodešel – snažil jsem se ho přesvědčit, aby stebou uprchl, ale nechtěl o tom ani slyšet. Je občas natvrdlý, ale rozhodně by tě tu nenechal někomu napospas. Miluje tě, opravdu a čestně, a raději by zemřel, než aby tě opustil.“

„Pokud je tomu tak,“ zašeptala, „pak se bojím, že se muselo přihodit něco hodně zlého. A to bych raději zjistila, že jeho láska byla falešná.“

„Já ho najdu, paní. Najdu ho a přivedu ti ho zpět, to slibuji.“

* * *

Na nádvoří doběhl právě včas na to, aby mezi řinčením kovu a pohybem těl zaslechl hlas kapitána noční stráže: „Viděl někdo toho barda, co máme brát s sebou?“

„Tady!“ Básník zvedl paži a pospíšil si mezi vojáky.

Olwin se otočil za hlasem. Měl úzkou tvář se zrzavým vousem, neméně zrzavé lokny a přísný pohled někoho, kdo ví, že ho jediná chybička bude stát příliš – patřil po Dvanáctce ktěm nejlepším vojákům za hradbami, a když se Mordyc vzimě ztratil na severu, Raík jmenoval Olwina jedním zDvanáctky. Mordycův návrat tyto plány zhatil, Olwin se však očividně rozhodl dokázat, že bude toho místa opravdu hoden, až se naskytne příležitost.

A sCuchenanem ztraceným vlesích musí cítit, že je jedna zase blízko…

Minangar polkl tu poslední nepříjemnou myšlenku a zamával rukama. „Tady jsem!“

Olwin kývl. „Výborně. Do sedla a vyrážíme.“

Bard se rozhlédl.

Raík tentokrát nenechával nic náhodě a vysílal do lesa nejen velice schopného kapitána noční stráže, ale také čtveřici vojáků. Ozbrojenci vyzařovali sílu a sebevědomí – jestli jim ale něco ztoho pomůže Cuchenana najít, to bard sám nevěděl.

Zamířil kčekající ustrojené klisně. Byl u ní Tagríd, snímž bard strávil před časem několik týdnů prací ve stájích, a hladil zvíře po medové hřívě.

„Buď na ni hodný, ano?“ řekl mladík tiše. „Má za sebou pár zlých týdnů.“

„Jak zlých týdnů?“

„Přišli jsme o její hříbě a je ztoho neklidná.“

Minangar zaváhal. „Proč mi ji tedy dáváš na cestu? Víš, že nejsem žádný skvělý jezdec.“

Tagríd se na barda zadíval stou obvyklou směsí naivity a laskavé přihlouplosti. „Já vím, ale Zrzoun vyhrožuje, že jestli nezačne být užitečná, budeme se jí muset zbavit. A já nechci, abychom ji dali pryč. A ty jsi ke zvířatům šetrný, tak jsem si říkal, že by tahle cesta nemusela skončit zle a Zrzoun aspoň uvidí, že je zase vpořádku – je to jenom tam a zpátky, ne?“

Bard si povzdychl a podrbal letargické zvíře za ušima. „Dobře. Vynasnažím se být na ni hodný.“

„Vyrážíme!“ zavelel Olwin.

Minangar se vytáhl do sedla a rozhlédl se. Nádvoří zelo prázdnotou. I když nečekal průvody, které by je měly vyprovodit za bránu, nemohl se ubránit ostnu smutku – ani Gaía nepřišla. Nepřišla zamávat, nepřišla mu něco uštěpačně říct, nepřišla se rozloučit a popřát mu, aby ho klisna shodila do nějakého kravince.

Vzpomněl si na to, co mu Branus říkal pod stromem, a polkl zklamání.

Možná bylo nakonec dobře, že nepřišla.

Možná je čas se posunout dál.

Stěžkým srdcem pobídl klisnu. Když projížděli branou, poklepal si ještě na kapsu, aby se ujistil, že má přívěsek od paní Yasamin.

Cuchenan by nikdy neutekl. Vlesích se nepochybně něco zvrtlo a horal svojáky ze strážní věže sledoval horkou stopu – proto se ještě nevrátil. Jen co Minangar dorazí kvěži, najdou tam celou skupinku zpátky zúspěšného lovu, dokonce cestou potkají posla, který se bude vracet do Dussu se zprávami o velkém úspěchu.

Určitě.

Rozhodně.

Přesto toho mlhavého rána odjížděl spocitem těžkosti vžaludku.

* * *

I když se blížilo léto, počasí tomu nenasvědčovalo. Slunce nehřálo, mraky ho schovávaly pod bledý příkrov a od severu přicházel studený ostrý vítr vonící vodou a promáčenou hlínou.

I lesy vypadaly jinak. Zdejší cesty znal básník možná až příliš dobře, většinu znich viděl nesčíslněkrát, když sCuchenanem vyráželi vstříc různým dobrodružstvím. Tentokrát mu ale připadaly nezvykle nepřátelské.

Zvěř zmizela.

Vzduchem místy zavál pach hniloby a rašeliny, neznámý a cizí vtěchto místech, a když se zanořili hlouběji, obklopila je hustá namodralá mlha.

Koně byli neklidní. Čtveřice vojáků vedená Olwinem napjatě sledovala okolí, jako by ve všech stínech kolem cesty očekávali nepřátele. I Minangar cítil, že na něj sedá chandra, lepivá jako pavučina.

Navečer zastavili vdolíku pod korunami dubů, rozdělali oheň, který alespoň na chvíli rozehnal dotěrné prsty mlhavých par, a mlčky se najedli. Nikdo nic neříkal, ale zamračené výrazy všech dávaly znát, že tu tíživou změnu vovzduší vnímali všichni.

Minangar vytáhl harfu a chvilku drnkal na struny, rychle ho ale rozbolely škrábance na rukou a nemohl se zbavit pocitu, že něco ve tmě poslouchá. Schoval proto nástroj zpět do látky, do jizev si vetřel Galchobarovu mastičku a pak se stočil pod pláštěm a pokusil se zaplašit nepříjemné myšlenky spánkem.

Něco se dělo.

Ale zatím nikdo netušil co.

* * *

Kráčel lesem uprostřed noci. Do těla se mu zakusoval mráz a Minangar si uvědomil, že vyrazil na cestu jen vtenké košili.

Nedokázal si vzpomenout, kam vlastně šel, jen věděl, že musí jít dál.

O kotníky se mu otíraly kapradiny a za šaty ho tahaly šlahouny ostružin, jako by se ho snažily strhnout zcesty.

Za zády mu zahoukala sova.

Polekaně se skrčil, když se zblízké větve snesl kalous. Peří se mu otřelo o vlasy. Minangar skoro cítil drápy, které mu křísly o ruce, jimiž si zakryl hlavu.

Čekal bolest. Čekal, že na něj zvíře zaútočí jako předtím Símiran.

Ale sova zmizela vbílé mlze a zůstaly za ní jen pokroucené prstence, které se rychle uzavíraly.

Básník se narovnal. Ještě pořád mu divoce bušilo srdce.

Rozhlédl se, ale krajinu kolem sebe nepoznával.

Pak zaslechl hlas. Křičel o pomoc.

„Cu?“

Vyrazil tam, odkud se volání ozývalo.

„Cu? Jsi to ty?“

Ostružiníky mu trhaly šaty, trny drásaly látku a škrábaly ho do krve. Pod nohy se mu připletly kořeny, zakopl a málem upadl.

„Cu?“

Hlas se vzdaloval.

Klopýtal dál a volal, ale pak si uvědomil, že se hlas ztratil vlesním tichu.

Zastavil se. Tělem se mu rozlévala bolest a strach.

Proč tu vlastně byl? Kde jsou ostatní?

Vmlze se něco pohnulo.

„Cu?“ vymáčkl ze sebe přiškrceně.

Stín tmavl, jak se postava blížila.

Zbásníka spadla tíha – poznával ji, výšku i způsob chůze.

„Cu, dobří bohové, kde ses flákal, už jsem se začínal stracho…“

Zmlhy se vyloupl horal. Přes tvář se mu táhly krvavé škrábance, na krku náhrdelník zrudých kapek a zproseknuté zbroje na břiše se valily cáry střev.

Básník couvl.

„Volal jsem tě,“ zašeptal přízrak před ním.

Minangar se roztřásl. „Cu…“

„Nepřišel jsi.“

„Cu, ach bohové…“

Horal se zastavil na délku ruky. Zmodrých očí sálal smrtelný chlad a jejich pohled byl mrtvolně nehybný.

Bardovi sklouzly po lících slzy. Tohle se nemohlo dít, musela to být lež, zlý sen…

A pak si najednou uvědomil, že se zmlhy kolem něj vynořily postavy, desítky a desítky těl, která ho obestoupila vtěsném kruhu.

„Cu?“ zašeptal Minangar.

Horal kývl hlavou a básník věděl, že to gesto nepatřilo jemu.

Postavy ze stínů se vrhly kupředu. Do zad ho udeřila sukovice. Po pažích sklouzly drápy. Tělo mu zasypaly kopance a rány.

Minangar křičel a snažil se ustoupit, ale neměl kam.

Strhli ho kzemi a tloukli ho dál. Nezavřel oči. Díval se na přízračnou postavu svého přítele a vztáhl kní ruce o pomoc.

Ale horal jen stál a díval se, jak se kolem barda stahují další útočníci.

Někdo básníkovi přerazil ruku.

Bílá kost vyrazila kůží ven vkrvavé spršce.

* * *

Tmou dozníval výkřik.

Minangar si uvědomil, že musel patřit jemu, až ve chvíli, kdy sním Olwin zatřásl. „Jsi vpořádku?“

Tělo měl sevřené vkřeči, ještě pořád cítil bolest knesnesení…

„Hej! Básníku! Mluv se mnou. Co to bylo, zlý sen?“

Konečně otevřel oči a zaostřil na Olwinovu tvář. Pak sklouzl pohledem ke své paži. Ještě před chvílí ji viděl přelomenou vnepřirozeném úhlu, s krví řinoucí se mu po předloktí, šlachami přervanými…

A přitom ve skutečnosti žádná krev. Žádná kost.

Žádná bolest.

Jsem vlese. Jsem vlese a tohle se mi zdálo.

Znovu se zadíval na Olwina a nejistě kývl. „Ano. Omlouvám se. To ten les…“ Protřel si oči a ztěžka se posadil.

Sen. Byl to jen zlý sen, uklidňoval se a nutil se nepřemýšlet nad tím dalším, co vněm viděl.

Rozhlédl se.

Kromě Olwina na něj shlížela čtveřice čerstvě probuzených vojáků. Měli kruhy pod očima, rozčepýřené vlasy a všichni se tvářili podrážděně.

„Omlouvám se,“ řekl znovu.

Olwin vstal. „Planý poplach,“ oznámil očividné. „Jděte spát.“

Vojáci se opět uložili ke spánku a zakrátko se vzduchem neslo už jen tiché pochrupování.

Minangar ale neusnul. Mlčky sledoval Olwina, který obešel jejich tábořiště a sedl si stranou zády ke stromu smečem na kolenou.

Básník znal ten posed. Často vněm vídal Cuchenana, když spolu putovali otevřenou krajinou.

Bard chvíli čekal, ale pak se zvedl a zamířil kněmu.

„Potřebuješ něco?“ zeptal se kapitán.

Básník potřásl hlavou. „Nemůžu usnout.“

„Hm.“

„Můžu si přisednout?“

„Jsem na hlídce.“

„To nebylo ne.“

Olwin na něj prázdně zíral. „Můžeš si přisednout. Ale povídat si stebou nemohu. Snažím se nás chránit.“

„Tomu rozumím.“

„Dobře.“ Kapitán znovu otočil pohled do tmy.

Minangar si sedl vedle vojáka a zadíval se do lesa.

Za hranicí světla zohně se rozpínala noc, neproniknutelná, černá a vbardových očích plná hrůz.

„Před časem jsem takhle viděl světýlko,“ nadhodil a uchechtl se. „Cu si myslel, že jsem se zbláznil, ale vyklubal se z něj pidimužík. Takový lesní skřítek, který… který prostě přišel,“ spolkl zbytek historky, když si uvědomil stěnu chladu vedle sebe.

„Rozumím, ano. Mlčet,“ pokýval hlavou.

Olwin opět velmi agresivně neodpověděl.

Minangar se schoulil. Věděl, že vedle Olwina je na tom nejbezpečnějším místě, kde teď může být, a přesto se nemohl zbavit nepříjemného pocitu, který vněm sen zanechal.

Protože ať dělal cokoli, pohled mrtvolně modrých očí, které ho odsoudily kzáhubě, ho ze stínů nepřestával pronásledovat.

* * *

Ráno mlčky sbalili tábor a pokračovali v cestě, až dokud se před nimi neotevřel pohled na zalesněný svah a špičku věže vykukující z mlhy nad korunami. Ten pohled všichni uvítali, protože neklidné spaní sužovalo očividně té noci celou družinu.

Findrail se pořád otáčel přes rameno a zíral mezi stromy, jako by mezi nimi něco hledal.

Tarlach si šeptal modlitbu kbohům lesa.

Ailil a Brag nadskočili, když se zvětve spustila žluva.

I samotný Olwin působil zamračeněji než jindy.

A jakmile dorazili na dohled kamenných základů věže, jejich nervozita ještě vzrostla.

Ochoz zel prázdnotou.

Stáj také. Její rozražená vrata ve větru tloukla do stěny.

Dveře u paty věže však někdo pevně zavřel.

Olwin nařídil, aby zastavili ve skrytu stromů, a všichni mlčky sesedli. Minangar napjatě sledoval, jak Findrail s Bragem tasili zbraně, vzali štíty a vyrazili kupředu, zatímco zbývající muži čekali.

Bard se naklonil kOlwinovi. „Kolik tu má být mužů?“

„Posádka tří a ktomu ti, skterými sem jel Cuchenan.“

„A těch bylo?“

„Dva.“

Bojovníci doběhli tiše kpatě věže. Na ochozu se pořád nikdo neobjevil.

Findrail něco znakoval svému druhovi, ten kývl a odběhl ke stájím. Findrail sám došel ke vstupu do věže a vzal za kovový kruh.

Minangar viděl, jak se Olwin vedle něj napnul jako struna.

Dveře se nepohnuly. Findrail se znovu zapřel – nic.

Brag se mezitím vynořil ze stájí. Pohlédl směrem ke stromořadí, kde čekali ostatní, a potřásl hlavou.

Olwin stiskl čelist. „Žádní koně,“ zamumlal.

„Co to znamená?“ nechápal Minangar.

„Že jsou všichni pryč.“

Anebo je někdo sebral, doplnil si bard vhlavě. A všichni jsou pak pryč úplně vjiném významu…

Žaludek mu ztěžkl.

Findrail sBragem se zatím společným úsilím pokoušeli otevřít dveře, ale zdálo se, že jsou zavřené zevnitř. Nakonec to oba vojáci vzdali stichým přístupem a zkusili to s voláním a bušením. Jenže ani to se nesetkalo slepším účinkem.

Strážní věž zela prázdnotou a zůstávala zamčená jako ta nejcennější šperkovnice.

Olwin se otočil kostatním. „Jdeme!“ zavelel a vyrazil kbráně.

Ailil sTarlachem vedli koně a Minangar za nimi táhl svou klisnu, která se začala vzpouzet ve zlé předtuše.

Pocit těžkosti zase o něco zesílil.

Nenajdeme tam mrtvou posádku, všichni jsou naživu, jsou někde vlesích a vrátí se každou chvíli. Určitě, uklidňoval se bard, ale vše to vněm vyznívalo do prázdna.

Klisna zafrkala a trhla hlavou tak prudce, až málem letěl kzemi. Natolik se zanořil do boje sjejí tvrdohlavostí, že si ani nevšiml, že se něco děje – až když Findrail zahalekal, zvedl hlavu.

A všechna tíha zněj spadla.

Dveře do věže se otevřely.

Stál vnich očividně rozespalý mladý voják.

* * *

Téměř ihned pochopili, proč je voják neslyšel klepat – vyškraboval si zuší vosk. Vypadal vyplašeně, pod očima měl černé kruhy z nevyspání a při pohybu se klátil jako opilec. Roztržitě jim pokynul, aby vstoupili.

Ailil sTarlachem odvedli koně do stájí.

Voják čekal u dveří a klepal se, jako by počítal každý okamžik, než se muži dostanou dovnitř.

Minangar se rozhlédl. Spodní patro věže zaplňovaly přikrývky, zbraně, a především bedny a pytle. Kroupy, cibule, vejce, koš mrkví, sušené maso… Nezdálo se, že by zdejší muži trpěli nedostatkem, ba spíš naopak – jablka vjedné bedně už se kazila.

Někdo je nestíhá zpracovat, blesklo bardovi hlavou.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Olwin.

Voják ani neotočil pohled. „Síg.“

„Co se tu stalo, Sígu? Kde jsou všichni?“

Ze stájí se vrátili Ailil sTarlachem a Síg neodpověděl, jen za nimi rychle zabouchl, zvedl těžkou závoru a za vrata přisunul ještě těžkou stoličku.

„To je povzbudivé,“ zamumlal Minangar.

I Olwina to rozrušilo, protože uvolnil meč vpochvě.

Voják přehodil přes stoličku naležato ještě další a viditelně se uvolnil. Vypadal, že se konečně zbavil něčeho, co ho trápilo. Upřel na skupinku krhavý pohled a ukázal ke schodům. „Tudy,“ kývl a vykročil do místnosti vpatře.

Vstupovalo se do ní otvorem vpodlaze a Minangar skoro cítil nechuť všech vojáka následovat. Než se ale stačil nadechnout, Olwin zavrčel a vyrazil za Sígem sám.

Ukázalo se, že místnost vpatře věže neskýtá o moc víc prostoru než přízemí – dva namačkané slamníky, stůl a lavice, vedle níž spočívala nejpěknější část celého vybavení, truhla skováním. Výš na ochoz vedl provazový žebřík.

I kdyby člověk chtěl, vtak malém prostoru nemohl schovat jedno tělo, natož dvě.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Olwin znovu, zatímco si všichni posedali na lavici.

Síg se zatřásl. „Jsou pryč.“

„Kde pryč?“

„Odešli do lesa. A jsou mrtví.“

Minangar těžce polkl. „Kdo je mrtvý? Kdo všechno je mrtvý?“

Síg kněmu stočil unavené oči. „Všichni. Nikdo se nevrátil.“

Bard se zamračil. „Ale kdo? Kdo všechno jménem?“

„Našel jsem tělo.“

„Čí?“

Síg sklonil pohled ke svým dlaním. „Borwinovo. Měl obličej celej od krve a ožranej, jak ho…“

„A kdo další?“ přerušil ho bard rychle, aby mu Sígův popis nezadělal na další noční můru.

Olwin bardovi sevřel rameno. „To by stačilo,“ zarazil ho. „Začni znovu, Sígu, tentokrát od začátku a pomalu. Pověz mi přesně, co se stalo.“

Voják pohodil hubenými rameny. „Přijel sem kluk zosady, že prej se jim vlesích ztrácejí lidi a unáší je divoženky. Ta vesnice je plná lovců, takže jestli si tam neumějí poradit, je to na pováženou. Vahan se sklukem vrátil do vsi a Borwin jel do Dussu a přivedl sem posily spánem Cuchenanem.“ V propadlých očích se objevil záblesk hrůzy. „Varoval jsem je. Říkal jsem, ať nechodí, že je zastihne noc. A pak se nevraceli a začal ten zpěv a pak jsem ráno našel Borwina…“

„Jaký zpěv?“

„Ženskej zpěv. Vábivej. Říkaly mi… věci. Chtěly po mně věci a slibovaly…“

„Co slibovaly?“

Síg si olízl rty.

„Já… já nevim. Věci. Neumim to dát do slov, prostě chtěly, abych tam šel za nima, a slibovaly mi věci, ale já nešel a pak jsem začal mít sny, kde mi ubližovaly, a už jsem to nechtěl poslouchat…“

„Proto máš vosk vuších, Sígu? Kvůli tomu zpěvu?“ nadhodil Minangar. Olwin po něm šlehl ošklivým pohledem, ale Síg začal přikyvovat jako loutka na provázku.

„Jo, proto. Protože zpívají. Pořád zpívají, když se setmí. Slyšim je. Chtěl jsem… klid. Potřeboval jsem klid. Nesmim za nimi jít, všichni jsou mrtví a někdo musí hlídat věž. Věž nemůže zůstat opuštěná, musim hlídat…“ Vojákův hlas začal přetékat panikou na hranici příčetnosti.

Olwin si odkašlal. „Dobrá, dobrá. Pověz mi teď, kterým směrem Cuchenan s ostatními šli. Možná jen pronásledovali nepřátele hlouběji do lesa.“

Síg vstal tak rychle, až sebou všichni cukli. Někteří znich sáhli po zbraních, ale mladík trhaně přešel místnost a poklekl vedle truhly vrohu. Víko zavrzalo.

Minangar si vyměnil pochybovačné pohledy sostatními. Nikdo netušil, co se děje.

Síg se vrátil apoložil na stůl cosi těžkého a podle břinknutí kovového.

Minangarovi se stáhl žaludek. I když předmět zakrývala látka, zmocnilo se ho neblahé tušení. „Co je to?“

„Jsou mrtví,“ řekl Síg přesvědčeně a odmotával špinavý motouz. Když dal stranou poslední cíp látky, barda zalil ledový chlad.

Na stole před nimi ležel meč, jehož tmavé ostří svyrytými runami poznával až příliš dobře.

Kalvemina.

Cuchenanova zbraň.

* * *

Olwin rozkázal Bragovi s Findrailem, aby se vrátili do Dussu a podali tam hlášení o tom, co jim mladík řekl. Teď jim dával poslední rozkazy. Minangar se opíral zvenku o zeď věže. Vypadalo to, že scénu odjezdu sleduje, ve skutečnosti ale jen zíral skrz hovořící postavy kamsi do dálky.

Vhlavě se mu převalovaly desítky otázek a obrazy, které nechtěl vidět. Bránil se jim tím, že se nutil brouzdat ve vzpomínkách Údolím. Řeka, zelené kopce, remízek mezi poli, kde si dával často dostaveníčka sdívkami…

A otec.

Zas a znovu každou ztěch hezkých chvilek zastínil před jeho očima obraz vysokého muže spohledem zakaleným pivem a sopaskem vruce. Chtěl ze svého syna vychovat sedláka. Poctivé řemeslo, tak to říkával. Nikdy nerozuměl Minangarově lásce khudbě. Tvrdil, že je to zženštilé a slabošské a bil ho často do krve.

Párkrát mu i zlámal kosti.

Jak by se asi tvářil teď, kdybych se vrátil? Myslel by si pořád, že jsem slaboch, kdybych se ukázal vÚdolí vkrásných šatech a skapsami plnými zlata – Minangar zÚdolí, slovutný veršotepec?

Znovu si vybavil otce a potřásl hlavou.

Před ním přece utíkal. Před ním a před životem, který pro něho otec chtěl.

A taky před Borusem, který mi hrozil vidlemi za to, že jsem mu na seně svedl manželku Porcu, pousmál se vduchu.

Kčemu by se tedy vracel? Kotci, který jím celý život pohrdal? Proč? Aby mu dokázal, že měl pravdu, když následoval své múzy? Aby si na něm zchladil žáhu za své protrpěné mládí?

Beztak už všechny ty strasti odvál čas. A otec se určitě dávno doslechl o tom, jak se jeho synovi daří – a nepochybně si dál myslel, že je zMinangara zženštilý darmošlap.

Ztoho, že by jel zpět do Údolí, by nic dobrého nevzešlo. Otec by si jen vedl svou a Minangar měl už teď jiný život, takový, po jakém vždycky toužil.

Život vdostatku a spokojenosti, plný vzrušení a dobrodružství a skvělých přátel…

Skvělých přátel.

Skvělých mrtvých přátel.

Ta myšlenka jím projela jako břit do srdce.

Rychle se vrátil vmysli ke krásné Porce, ale pocit strachu přetrval.

Ani si neuvědomil, že na něj zrzavý velitel mluví. Teprve když mu před očima zamávala ruka, zamrkal.

„Ano?“

„Říkal jsem, že Findrail sBragem za chvíli vyrazí a že bys měl jet snimi,“ řekl Olwin.

„Proč?“

„Protože tady ničemu nepomůžeš – obhlédneme teď odpoledne lesy a pak…“

„V pořádku. Pojedu svámi.“

„Nemáš zbraň.“

„Mám pěstní dýku.“

„Pěstní dýku?“

„Ano. Jsem sní nepřekonatelný,“ odvětil bard kousavě.

VOlwinových očích se zaleskl soucit. „Minangare, vrať se do Dussu. Tohle není místo pro zpěváka.“

„To nebylo ani předtím. Nejsem baba, Olwine, nepojedu zpátky jen proto, že se situace ztížila. Víš, kolikrát jsem něco takového zažil sCuchenanem?“

„Ale Cuchenan je mrt-“

„Není.“

„Slyšel jsi Síga.“

„Slyšel. Ale nevěřím mu.“

„A ten meč? To je důkaz.“

„Není.“

„Je to Kalvemina.“

„To nic neznamená.“

„Cuchenan by se jí nikdy nevzdal, kdyby žil, to přece dobře víš.“

„Nevíme, co se stalo. Mohl…“

„Mohl co? Mohl Kalveminu ztratit? Jen tak?“

„Už ji jednou ztratil, když nás na severu unesla obluda. Není to tak dávno. A přežili jsme to.“

Olwin kývl. „A ty myslíš, že bude mít takové štěstí i podruhé?“

Bard rozhodil rukama. „Proč by ne? Cuchenan je dítě štěstěny – zotroka se stal nejlepším bojovníkem Dvanáctky během jediného roku.“

„A během jediného dalšího znejlepšího bojovníka mrtvolou. Přiznej si to, Minangare. Tvůj přítel seveřan už nežije.“

„Nebudu dělat žádné ukvapené závěry. Nevíme, co se stalo. Takže dokud ho neuvidím mrtvého, nehodlám si přiznávat nic.“

„Dost možná ho roztrhala divoká zvířata a...,“ začal Olwin, ale bard ho nenechal domluvit.

„Proč mě přesvědčuješ, Olwine? Už jsem ktomu vše potřebné řekl. Zůstanu tady. Jestli se ti to nelíbí, budu klidně spát venku před věží.“

Ryšavý kapitán se na něho zamyšleně zadíval. Zdálo se, že zvažuje, jestli má použít sílu, nebo ne. Nakonec se ale podvolil. „Dobrá. Ale pod jednou podmínkou. Už předtím se mi nelíbilo brát na cestu za neznámem někoho, kdo nemá meč, a teď to vypadá o dost víc nebezpečně. Nebudu riskovat životy žádného zmých mužů kvůli tvé zarputilosti. Jsi vtom sám za sebe. Pokud mě neposlechneš nebo uděláš nějakou hloupost, budeš se snásledky potýkat sám. Rozumíme si?“

„Dokonale.“

„Výborně. Ailile! Vyrazíme na cestu! Podíváme se, co se to tu děje.“

* * *

Minangar netušil, čím Olwin vyděšeného mladíka zvěže přesvědčil, aby vyrazil do lesa snimi, ale Síg je nakonec vedl, aby ukázal, kde našel svého druha a ztracený Cuchenanův meč. Tarlach jako jediný zůstal hájit věž a přislíbil, že jim do návratu připraví něco pořádného do žaludku – ostatně zdejší zásoby skýtaly poměrně široké možnosti.

Místo Borwinova skonu se podle Síga nacházelo blízko věže, ale cesta se divoce vlnila mezi křovinami, terén se ostře svažoval a zase prudce stoupal a hned vněkolika místech museli sesednout, aby si proklestili cestu.

Bard čekal, že se budou koně vzpouzet, kjeho překvapení je ale nesli poklidně a bez jediného zaváhání. Dokonce i medová klisna oproti ránu poslouchala, když ji vedl.

Konečně dorazili kdolíku a Síg zastavil. „Tam,“ ukázal neochotně na trojici stromů spojených větvemi. „Tam ležel meč.“

Minangar uvázal klisnu knejbližší větvi a vykročil kupředu. Za zády slyšel šustění trávy a cinkání postrojů, jak postupně sesedali i ostatní. Síg je vedl stranou k místu, kde objevil mrtvého Borwina

Básník se rozhlížel, ale nic zvláštního neviděl – žádná rozrytá půda značící boj, žádné kosti trčící zhlíny.

Kdo ví, kolik dní už uplynulo.

Zadíval se na trojici stromů v naději, že mu prozradí víc. Široké kmeny, tmavé listí, bledá kůra zvrásněná věkem, kořeny vystupující zhlíny jako nenechavé prsty. Nic, co by stálo za pozornost.

Obešel je.

Rozhodil marně rukama a otočil se na patě.

Najednou si něčeho všiml. O kus dál na kmeni spatřil tmavou skvrnu tvarovanou jako dlaň.

Došel tam a zachvěl se.

U paty stromu našel další.

Vsákla se už dávno do kůry, přesto ostře kontrastovala sjejí našedlou barvou. Minangar ani na okamžik nepochyboval, že je to krev. Stříkance se táhly vysoko květvím. Rána zřejmě zasáhla důležitou tepnu.

Komu ta krev asi patří?

Borwinovi?

Cuchenanovi?

Někomu dalšímu?

Najednou se zavlnil vzduch.

Koruny se rozšeptaly větrem.

Ze země se zvedlo listí.

„Miluj mě,“ zašeptal mu někdo do ucha.

Minangar zatřásl hlavou, jako by mu na boltec sedl hmyz, a ohlédl se. Nikde nikdo.

Jenže hlas nezmizel.

„Miluj mě!“ ozvalo se znovu, naléhavěji, a bardovi ztoho naskočila husí kůže.

Hlavu mu naplnila sladká melodie.

… zpívat se mnou, písně hrát,

do rozbřesku tancovat…

Píseň zněla poklidně a konejšivě, tišila jeho zármutek, hojila ránu po ztraceném příteli.

Měl by na něj zapomenout a veselit se. Ta myšlenka se Minangarovi napřed příčila, jenže jakmile se její semínko objevilo, vyklíčila vnáhlou jistotu.

Proč by ne? Zapomenout na Cuchenana, nechat ho za sebou a nemyslet už na něj, protože takové myšlenky přinášely jen smutek. Ano. Ano, zapomenout na něj!

… miluj mě a mým se staň,

skloň přede mnou svoji zbraň…

Před očima se mu roztančily všechny dívky zjeho snů – sladké panny, kterých se dotýkal jako první, usměvavé mladice, jež obdivoval zpovzdálí, ctnostné ženy, jimž za zády manželů sebral čest, i divoké krasavice stajemným pohledem a temnými touhami.

Jejich tváře se prolínaly a zase mizely, až se slily do jediné, do tváře dívky skaštanovými vlasy a pihami na nose.

Gaía.

Jenže teď mu připadala docela nudně obyčejná.

Odmítla ho. Patřila teď Oísenovi.

Možná, že je pro něj někde něco lepšího, krásnějšího, dráždivějšího, ten nejsladší kousek, co jen čeká, až bude utržen.

A stejně jako předtím i tenhle klíček myšlenky se změnil vneochvějnou jistotu.

Ano, čeká na něho. Jeho královna.

… navždy spolu budem žít,

vzemi, kde dlí starý lid…

Cítil se slastně, jako by ho obklopovala mlha nebo prachové peří – měkkost, lehkost, volnost a ktomu touha, divoká a vášnivá, nezkrotná, vše, co jen mu fantazie mohla vykouzlit na víčka, stačilo se natáhnout a…

… jenže vbardovi se cosi vzepřelo.

Nechtěl královnu. Nechtěl život bez Gaíi, nechtěl život, vněmž zapomene na Cuchenana.

Ne!

Zamrkal.

Vítr se proměnil zpátky všum listí. Šepot zmizel. Zpěv odezněl.

Když se rozhlédl, všechno mu najednou připadalo špinavé jako lejno na podrážkách bot.

Otřásl se a otočil trhaně hlavu.

Koně hrabali kopyty ve stejném rytmu ovládaní cizí mocí, jen jeho medová klisna trojčila a poskakovala na místě.

Jsme ze stejného těsta, ušklíbl se bard a zapátral pohledem po vojácích.

Olwin stál spohledem upřeným do dáli, oči lesklé šílenstvím.

Ailil klečel jako bez rozumu na zemi, i jeho zrak byl zastřený kouzlem.

Jediný Síg se schoulil do klubíčka, dlaně přitisknuté na uši, pohupoval se sem a tam a ze rtů mu vycházela píseň, jak se pokoušel překřičet hlas ve vzduchu.

Minangar udělal krok kupředu. Zvednout nohu představovalo neskutečné úsilí, jako by ji měl vyprostit zbahna. Jakmile ale vykročil, pominutí smyslů skončilo.

Olwin zamrkal a znovu se zamračil. „Co se stalo?“

Ailil se zmateně rozhlédl.

Síg dál blekotal slova, ve kterých začal Minangar poznávat Veselé paničky zÚdolí.

Své Veselé paničky zÚdolí.

Rozhodně se narovnal. „Hej. Hej! Přestaň mi prznit píseň, nebo tě do nějaké obsadím – a věř mi, že to chtít nebudeš!“ zatřásl se Sígem.

Mladík přestal pořvávat. Oči se mu šíleně leskly. „Zpívají. Slyšel jsem je, slyšel jsem, jak zpívají…“

„To my slyšeli taky, ale naneštěstí jsme ze všeho nejvíc slyšeli tebe.“

„Co to bylo?“ vložil se do hovoru Olwin.

Síg vytřeštil oči. „Zpívaly. Zlý věci se dějí, když zpívají…“ Začal se kývat sem a tam a mumlal si cosi nesrozumitelného.

Olwin se od něj odvrátil. „Co vy? Našli jste něco? Viděli jste něco?“

Ailil vypadal otřeseně, rozhlížel se a ruka na jílci značila, že si nepřeje nic jiného než odsud zmizet.

„Dobrá, myslím, že jsme viděli dost,“ kývl kapitán rozhodně. „Vrátíme se do věže a zvážíme, co víme. Ráno bude moudřejší večera. Minangare?“

„Hm?“

„Našel jsi tam něco? Viděl jsem, že ses skláněl u jednoho stromu.“

Básník se otočil a zadíval se kmístům, kde kůru zbarvila krev.

Mohla patřit komukoli.

Zvířeti.

Člověku.

Nemusela být Cuchenanova.

Proč by tu ale tedy našli jeho meč?

„Ne,“ potřásl rozhodně hlavou. „Nenašel jsem tam nic.“

* * *

Stmívalo se.

Věží dosud voněla večeře, kterou Tarlach připravil a která bardovi oproti sušenému hovězímu a sucharům zposledních dvou dní zase připomněla domov.

Síg se smumláním jakýchsi útržků vět a slov natáhl na slamníku, Olwin se skláněl nad mapou a dohadoval se s vojáky nad možnými směry cesty. Nikdo si tak nevšímal, že básník slezl po žebříku dolů a vyšel ven do vlhkého podvečera. Usadil se unaveně před věží a opřel se o pootevřené dveře.

Mlha za celý den nezmizela a lesy spříchodem šera působily ještě pochmurněji než ráno.

Minangar si přihnul vína zlahve. Cítil se mizerně.

Když sem vyráželi, představoval si, že najdou horala sedět ve věži snějakou šílenou historkou, zníž pak Minangar utká další skvostnou píseň.

Místo toho máme meč a otázky.

„Všechno dopadlo dobře,“ zamumlal do tmy, jako by hovořil ke svému příteli. „Zastavil jsem Símirana. Sice utekl, ale Yasamin si nevzal, a dokonce jsme chytili Creanu. A mám ztoho první pořádné bojové zranění, to bys určitě slyšel rád.“ Promnul si škrábance na hřbetech svých rukou, které se nyní vlivem Galchobarovy mastičky konečně dobře hojily. „Postaral jsem se o to, jak jsem ti slíbil, a Yasamin na tebe teď čeká. Nemůžeš ji zklamat. Musíš se vrátit, jasné? Musíš se vrátit ztohohle proklatého místa živý a zdravý, abys sní mohl dělat všechny ty věci, které tě vždycky tak pohoršovaly, když jsem o nich začal. Musíš se vrátit. Prosím.“

Zadíval se klesu v naději, že na jeho hranici uvidí horala přicházet.

Místo toho však zíral jen do bledých cárů mlhy.

Vstal. Pomalu došel khranici stromů a zadíval se do nich.

Vzpomněl si na meč, na skvrny od krve a na svůj sen, tak živý a ohavný.

Přihnul si vína. „Vím, že tam jsi,“ zašeptal. „Koukej se vrátit, jasné? Moc lidí na tebe čeká. Musíš se vrátit.“

Vítr vkorunách zašuměl a Minangarovi připadalo, že zaslechl škodolibé zachechtání.

Vzedmul se vněm vztek. „Musíš se vrátit! Musíš!“ zakřičel a mrštil lahví do tmy. Protrhla mlhu, jako by rozervala pavučinu, a zmizela vlese.

Básník se třásl. Bojoval se zlostí a slzami a nebyl ani zdaleka tak opilý, jak by si přál. Založil si ruce a vykročil podél lesa. Dusal vysokou travou, ani nevěděl, kam jde, jen ze sebe potřeboval setřepat marnost a strach.

Obešel věž dvakrát, než se uklidnil.

Jak něj opadávala zloba, uvědomil si, že zahodil dobrou polovici nedopitého vína. Došel kmístu, kde se rozčílil, a zadíval se do lesa.

Měl pocit, že les mu pohled oplácí.

Ošil se.

Ne. Nebude se vzdalovat od věže. Ať si les to víno klidně nechá, ať se jím zalkne!

Bezradně se otočil na patě a vrátil se kvěži.

Cvrnkl do pootevřených dveří a chystal se vejít, když ze stáje zaslechl hlasy.

„… vrátíme, co jiného?“

„To jo, ale Olwin chce zítra jet do lesa?“

„Jasně že chce. Pro jistotu.“

„Pro jistotu?“

„Nebuď takový osel, Ailile! Copak to není jasné? Pojedeme, rozhlédneme se, nic nenajdeme, vrátíme se. Olwin není hlupák, aby riskoval, co mu samo spadlo do klína.“

„Myslíš ten meč?“

„Ne, myslím pannu sočima ze zlata – samozřejmě že myslím ten meč, ty osle! Cuchenan je mrtvý a Olwin se do Dussu vrátí smečem. Co myslíš, že se stane?“

„Myslíš, že zněj udělají jednoho zDvanáctky? Já ti nevím, Bordacha se přece uzdravil…“

„Bordacha je Raíkův rádce.“

„Protože zchroml.“

„Protože zestárl. Nohy nebo ne, když tě má někdo chránit, lepší mladý a silný než dědula. Raík chtěl Olwina do Dvanáctky už předtím, když se ztratil Mordyc, a teď přišel jeho čas.“

„Ale když…“

„A když mu pomůžeme,“ pokračoval Tarlach významně, „tak ztoho třeba kápne i něco pro nás. Olwin půjde nahoru a někdo po něm musí vzít velení stráže.“

„Ty myslíš…“

„Já nemyslím. Jenom ti říkám, jak věci chodí. Tak se vtom lese moc nerozhlížej a kryj Olwinovi záda.“

„Myslíš, že básník bude dělat problémy?“

„Co?“

„Řekl jsi, ať mu kryju záda…“

„Ach tak. Ne. Minangar je padavka. Má rád svoje víno a děvky. Ten nebude dělat potíže.“

„Ale cestoval hodně sCuchenanem.“

„A teď cestuje sOlwinem. Je to básník, Ailile, co čekáš, že udělá – uškrtí nás strunou, když odsud odjedeme? Prostě se tvař soucitně, říkej, že jsme dělali, co šlo, kdyby se někdo ptal, a víc se vtom nevrtej.“

„A ty divoženky? Vtěch lesích něco určitě je a…“

„A? Vtěch lesích vždycky něco bylo. Jsou staré a kouzelné. Kašli na to. Vrátíme se do Dussu a on to tu pak někdo vyřeší. Říkám ti, dávej pozor na Olwina a bude nám dobře. On si dobře pamatuje kamarády, uvidíš, že nám ztoho něco kápne…“

Minangar stál jako opařený. Až když Tarlach prohlásil: „Tak pojď!“, konečně procitl a rychle se protáhl do věže. Vyplížil se nahoru po schodech a ocitl se tak tváří vtvář Olwinovi.

Olwinovi, který stál uprostřed místnosti sKalveminou vruce.

Vbardovi zabublal hněv.

Kapitán si toho očividně všiml, protože došel kestolu a opět meč uctivě položil na odhalenou látku. „Poctivé řemeslo, to je hned poznat,“ řekl do těžkého ticha. „Je to dobrá zbraň.“

Je to Cuchenanova zbraň, řekl málem Minangar, ale namísto toho polkl jen tiché: „Hm.“

„Všiml sis něčeho venku?“ zajímal se Olwin.

„Mlha. Stromy. Lezavo. Nic, co jsme neviděli už předtím.“

„Zítra se po okolí pořádně rozhlédneme. A uvidíme.“

„Ano,“ kývl básník studeně. „Uvidíme.“

Zadíval se na Kalveminu na stole.

Já tě najdu, Cu. I kdybych byl poslední, kdo bude hledat.

* * *

Vojáci hráli večer kostky. Jindy by se knim Minangar schutí připojil nebo je alespoň doprovodil hrou na harfu, teď ale neměl na zábavu ani pomyšlení. Při pohledu do tváří kolem se mu útroby svíraly vztekem zjejich zrady, a tak se pod záminkou únavy odklidil na ochoz věže.

Nepříjemně tam foukalo a zima po chvíli zalézala pod nehty, bard si ale opakovaně připomínal, že je to pořád lepší než neupřímná společnost vpatře pod ním.

Snažil se rozvzpomenout na to, co se stalo vlese, jenže měl dojem, jako když nabírá vodu sítem. Čím víc se soustředil, tím zamlženější mu všechno připadalo.

Někdo něco zpíval a pak zpěv ustal. Ale i když si bard předtím jasně pamatoval slova, teď ne a ne vybavit si jediné.

Zůstával jen pocit.

Podivný, lepkavý, vazký, jako pavučina. Zpočátku si připadal hezky, jenže pak se stalo… co ale? Jistě něco zlého, ale čím víc si nad tím lámal hlavu, tím víc se mu myšlenky rozutíkaly.

Za zády mu zavrzal žebřík. Nahoru vyšplhal Ailil na první noční hlídku. Kývl na barda, ale nepromluvil a zašil se na opačné straně ochozu.

Básník se schoulil vkabátci a dál se zamračeně díval do tmy.

Asi tři dny cesty na jih ležela malá osada snechvalně proslulým hostincem, kde se Minangar po posledním dostaveníčku sdcerami hostinského raději neodvažoval ukázat obličej.

Znovu si vzpomněl na to, jak ho hospodář proháněl hospodou a přilehlými pozemky skosou vruce, a pousmál se.

Cuchenan mu přidržel koně, aby mohli uprchnout, básník ujížděl světrem ve vlasech, Gaía se smála…

Dobré časy. Vrátí se ještě?

Najednou ho upoutal záblesk vmístech, kam prve zahodil lahev.

Zamrkal a přimhouřil oči.

Dvě světla. Malá žlutá světla jako zářící jiskry v trávě.

Jako pár očí.

Probleskovala tam, vábila ho k sobě.

„Děje se něco?“ Ailil se mu vynořil za zády.

Minangar si uvědomil, že se natahuje dopředu z ochozu, a tak rychle odtrhl zrak. „Ne. Jen únava, zírám do prázdna.“ Potřásl hlavou. „Půjdu spát.“

Ailil se ušklíbl. „Aspoň někdo může vyspávat do rána.“

Minangar to nekomentoval, jen vrhl poslední pohled klesu, kde spatřil světélka.

Co jen mu připomínala? Kde už je viděl?

Slézal po žebříku a namáhal svou hlavu, aby se rozvzpomenul.

Byla tak povědomá, tak známá, kde jenom…

A najednou ho vzpomínka udeřila plnou silou.

Pidižvíci!

Potkal přece dubové panáčky loni vlesích, když se setkali spřadlenou osudů, a jednoho spatřil i letos při cestě na sever, když ho Mordyc našel vkapse mrtvého muže.

Jak jsem jen mohl zapomenout!

Ti malí lesní prevíti šli po všem, co teklo…

… a já jsem zahodil lahev vína.

No zahodil…

Vlastně obětoval stromovým bůžkům, no ne?

A stromoví bůžci by mohli tušit, co se tu děje.

Usmál se.

Stromoví bůžci by mu mohli pomoci najít Cuchenana.

Rozhlédl se po místnosti, které dávala jediné světlo rozžehnutá olejová lampička u stropu.

Oranžové světlo tančilo na čepeli stranou odložené Kalveminy a její vyryté runy zářily.

Tarlach už chrápal, Olwin pravidelně oddychoval a Síg se choulil vklubíčku sušima opět ucpanýma voskem.

Nikdo znich nebude Cuchenana hledat, sami to říkali.

Básník polkl.

Tam, kde nikdo nepomůže, si musí pomoci sám. A on Cuchenana najde.

Slíbil to.

* * *

Po schodech slezl tak opatrně a tiše, jak jen mohl, odsunul stranou stoličky, odklopil závoru. Když se ocitl venku, zvedl hlavu a zadíval se vzhůru. Ailil se opíral o ochoz a civěl kamsi do dáli.

Minangar se přesunul podél věže stranou, kam na něj voják nemohl dohlédnout, a zamířil tiše klesu.

Mokrá tráva se mu otírala o nohavice a brzy ho na kotnících studilo. Než došel khranici stromů, dvakrát zavrávoral, jak kráčel po nerovném terénu, nakonec se však ocitl pod šumícími korunami.

Rozhlédl se.

Neviděl ani houby a cítil se jako pitomec.

Tohle je zase jednou skvělý nápad, Minangare, vážně. Jít do lesa, kde se Cuchenan ztratil, sám, uprostřed noci a nikomu o tom neříct. Skutečně, hlavička…

„Jsem tady,“ zašeptal.

Nikdo mu neodpověděl.

Minangar si připadal ještě víc jako pitomec.

Je tady. No a co? Koho by to mělo zajímat?

Vždyť ani nevěděl, jestli to vtrávě skutečně spatřil pidižvíka. Možná tam seděly dvě světlušky, možná měl mžitky před očima – moc se nevyspal, včera se mu zdály noční můry, vmyšlenkách převaloval zmizení přítele, dávalo by tedy smysl, že má vidiny.

Znovu zamžoural do tmy.

A pak sebou trhl, když se ani ne krok před ním rozzářil pár žlutých očí.

Skřítek seděl na větvi a klimbal nožkama. Nakláněl hlavu ke straně, sem a zase tam, jako by Minangara hodnotil.

„Ehm, já tě… zdravím, duchu toho… tohoto stromu.“

Tohle je asi nejidiotštější plán, sjakým jsem kdy přišel.

„Dnes večer jsem ti, ehm, věnoval víno. Lahev. Hodil jsem ji mezi stromy jako obětinu. A potřeboval bych tvou pomoc.“

Skřítek na něj dál netečně zíral a vohnivých hledech nešlo poznat, jestli se básníkovi vysmívá, nebo mu věnuje plnou pozornost. Minangar proto pokračoval: „Hledám přítele. Ztratil se někde vlese a já ho potřebuju najít. Tohle je jeho.“

Dotkl se jílce a neobratně vytáhl Kalveminu.

Tížila ho u pasu od chvíle, kdy vylezl zvěže, a teď, když ji držel, mu mravenčilo vprstech.

Skřítek vstal a naklonil se kmeči.

Minangar pozvedl ostří výš. Zlatá zářící očka se odrážela na čepeli.

Šotek se narovnal.

Pazouru si zastrčil do míst, kde bard tušil ústa, a vydal cosi jako hvizd zdřevěné píšťaly.

Minangar málem vyjekl. Snad ze všech koutů lesa se vynořila světélka – u kapradiny, vedle pařezu, za stromem, vkeři, vkoruně… Jejich zraky zářily jako zadečky světlušek, osvětlovaly les a stahovaly se kolem barda jako smečka hladových vlků.

Naprosto nepochybně můj nejidiotštější plán, problesklo mu hlavou, zatímco polekaně couvl.

Skřítci ho semknuli vkruhu.

A dost možná poslední.

Ani ho nenapadlo, že drží vruce meč.

To mu došlo až pak, co na čepel skočila dvojice skřítků. KMinangarově úlevě mu ale nešli po krku. Ťapali po železe, ukazovali na runy a vydávali zvuky, jako by o něčem rokovali.

Někdo Minangara zatahal za nohavici. Stočil tam pohled. Další skřítek. Mával ručkama a poskakoval nahoru a dolů.

Básník sklonil meč.

Oba šotci se po něm svezli jako po skluzavce a shihňáním zmizeli někde v křoví.

Minangar si klekl, ruku zapřenou na jílci. „Víš, kde je ten, koho hledám?“ zeptal se skřítka usvých nohou.

Šotek přikývl.

„Mám jít za tebou?“

Namísto odpovědi ho něco bolestivě cvrnklo do spánku.

„Au!“ sykl a zvedl hlavu. Zpoza kapradí vyběhl dubový panáček snáručí žaludů, které působily při jeho velikosti jako ohromný náklad.

Skřítek před Minangarem na ně ukázal.

„Žaludy. Co s nimi?“ nechápal bard.

Dubový panáček vyběhl Minangarovi až na rameno a foukl mu do ucha.

Minangar sebou trhl, ale pak si vzpomněl na to, co říkal Síg, když přijeli – uši ucpané voskem.

Pochopil. Sebral ze země žaludy, promnul je vprstech, aby je zbavil hlíny, a kývl.

Budiž. Už takhle je to nejspíš sebevražda, tak proč vtom nepokračovat.

Udělal, co po něm skřítci chtěli, a rozhlédl se po zástupu jasných očí zářících ze tmy.

„Co teď?“ Vlastní hlas slyšel tlumeně, jako by měl hlavu ponořenou pod hladinou.

Skřítci ho znovu zatahali za nohavice.

Minangar vstal. Otočil se ještě jednou kvěži. Stála tam netečná, velký černý obrys na pozadí hvězdnatého nebe.

Kde není pomoci ostatních, tam si musí člověk pomoci sám.

„Veďte,“ zašeptal.

Skřítci vyrazili do lesa.

Bard je následoval sKalveminou vruce.

* * *

Vedli ho vzářivém průvodu lesními stezkami a básník si připadal jako hrdina zpísní slavného barda Glanmara.

Hrdina smečem zdávných časů vstříc záchraně přítele…

Samozřejmě mu to vydrželo jen do prvního zaškobrtnutí, kdy přehlédl ve tmě kořeny a zcela nehrdinsky se rozmázl i smečem zdávných časů na zemi. Pro zbytek cesty tedy Kalveminu nešikovně zasunul za opasek a pokračoval se zvýšenou opatrností.

Než se zastavili, měl od meče otlučené koleno a bok.

Skřítci ho vyvedli na travnatý vršek a divoce znakovali, aby se přikrčil. Zalehl proto do vysokého býlí a s trpkýmvědomím, že si právě asi nevratně ničí kabátec, se plazil mokrým podrostem kupředu.

Pod svahem se rozkládala řídká bučina a mezi stromy blikala hejna světlušek. Vypadaly jako živé hvězdy, které zčistajasna sestoupily na zem. Vjejich nazlátlém světle spatřil Minangar výjev, zněhož mu spadla brada.

Mezi stromy se pohybovaly ženy. Šaty lehké a rozevláté jako pápěří, ve vlasech vpletené květiny, na rukou věnečky zvětví a čerstvých listů.

Divoženky.

Na kmeni vyvráceného stromu seděla ta, která musela být jejich královnou. I ona na sobě měla lehkou řízu ze zelenélátky, chodidla i paže opletené náramky ze stříbra a břečťanu a vmedových vlasech korunu zvětví, pírek a květin, která Minangarovi mrazivě připomínala krále zbojníků Gweilmara. Ztváří jí vyzařovala mladistvost a krása. Upíjela nápoj zdubové misky a spokojeně kynula roztančeným žínkám do rytmu, který slyšely jen ony.

I když byly všechny ženy nádherné a vnemnoha případech polonahé, básníka zaujalo něco jiného – a srdce mu poskočilo radostí.

Uviděl totiž Cuchenana.

Seveřan stál u královny divoženek vysvlečený do půli těla a oděný ve směšných provazcích popínavých rostlin, svěncem zkvětin na hlavě. I když stál k bardovi zády, Minangar ho poznal okamžitě.

„Cu,“ vydechl šťastně a nadzvedl se – vtom okamžiku na něj ale naskákali snad všichni skřítci kolem a zatlačili ho zpátky do kapradí.

Básník se zamračil. „Co to děláte? Našli jsme ho!“

Jeden zpanáčků se mu postavil před obličej a začal rozevlátě gestikulovat. Několikrát se udeřil rukama do břicha, aby pak na konci ukázal na básníka a přejel si prstíky pod krkem.

„Dobře, chápu,“ přikývl bard šeptem a naklonil se, aby viděl lépe na palouk.

Kromě Cuchenana stálo kolem královny vpůlkruhu ještě devět mužů. Ve dvou poznal básník vojákyDussu, vdalším posla, který měl prověřit, co se vlesích děje. Jednomu muži se na krku a prsou táhly vybledlé jizvy od drápů nějakého zvířete, chlap vedle něj zase působil díky mohutným svalům jako socha. Všechny spojovaly nejen prapodivné úbory zlistí a květů, ale také ostražité pohledy upřené do různých koutů lesa. Vypadali, že čekají, až se znich vynoří nebezpečí.

Minangar se chtěl posunout ještě kousek, ale před obličejem mu znovu začal poskakovat dubový otrava.

„Co zas?!“ zavrčel básník.

Skřítek si přejel prsty přes břicho a Minangar zvedl oči k nebi. „Ano, ano, pochopil jsem, necháš mě prosím…“

Pidižvík ale nepřestal.

Znovu si přejel prsty po břiše, pak vyskočil tak vysoko, že skoro převýšil ležícího barda, a naléhavě ukázal dolů kdivoženkám.

Minangar se zadíval na půlkruh mužů. Všichni se vté chvíli natočili tvářemi ke královně. A strašlivá tíha, která zbásníka spadla, když horala uviděl živého, se znovu vrátila.

Cuchenanovi se přes břicho pnula dlouhá černá jáma.

Krev už vní dávno zaschla a utvořila tmavou krustu. Rozšklebenou fialovou kůži spojovaly dohromady zelené výhonky, jako by zhoralových útrob rašil keř. Takové zranění znamenalo smrt.

Horal však nebyl sám, kdo něco takového utrpěl.

Jeden zvojáků zDussu měl na prsou neméně strašlivou ránu, dalšímu zdobily kůži pod krkem černé podlitiny ve tvaru mužských dlaní a nad nimi byla temná rána, vníž rašily květiny. Světlovlasému poslovi slepila plavé kadeře krev…

Básníkovi vyschlo vústech.

Mrtví, dralo se mu na mysl. Všichni jsou mrtví.

Mezi stromy se vynořily další divoženky a Minangar málem zaklel.

Mezi žínkami se potácela dvojice vojáků, které poznával.

Findrail sBragem.

* * *

Findrail sebou vzpurně trhl. Srdce mu divoce tlouklo, a i když ještě před chvílí cítil radost a nadšení, rychle zněho vyprchávaly. Snažil se vybavit si, co se stalo, ale jeho paměť se ponořila do stejně husté mlhy, jaká je celou cestu provázela – viděl cestu, stromy, které míjeli, prudký svah dolů a hraniční kámen snakreslenou značkou, která značila, jak daleko leží strážní věž.

Pamatoval si, že sBragem žertovali o tom, co udělají, až se vrátí do Dussu. Findrail navrhoval zastavit se hned za branou vnevěstinci a trochu se tam uvolnit, než podají hlášení. Brag naopak říkal, aby do bordelu zašli až večer, kdy budou mít celou noc pro sebe a povinnosti zkrku. Nakonec se shodli, že ponechají zábavu po práci, a Findrail už se nemohl dočkat, až dojedou za hradby. Těšil se, že nechá za zády tu nepřirozenou lepivou mlhu, zníž ho mrazilo vduši.

Pak se před nimi cesta zúžila a museli sesednout.

Žerty šly stranou, protože koně začali vyvádět jako pominutí.

A potom…

Co se to stalo potom?

Slyšeli opravdu hlasy, nebo jen šumění větví ve větru?

Matně si vybavoval jakési přízračné postavy, které je ksobě lákaly.

… veselit se, nikdy lkát,

když mě budeš milovat.

Navždy spolu budem žít,

vzemi, kde dlí starý lid…

A pak prázdno. Jako by usnul a probudil se až teď, když klopýtali mezi kořeny.

Koně zmizeli, meče jim někdo sebral, a to nejhorší – ruce jim svázali břečťanovými výhonky. Ať se pokoušel přervat je sebevíc, nedařilo se mu to. Upletená pouta držela trojice žen, které je vedly jako psy. Občas se na ně otočily a smály se. Ne krutě nebo zle, spíše potěšeně, jako by vedly muže za zábavou. Chvílemi dokonce zpívaly. Něco vjejich hlasech bylo tak laskavé a uklidňující, že to Findraila vždy ukolébalo ke klidu.

Zadíval se na Braga, který šel vedle něj. Vypadal potlučeně, na tváři měl krvavé škrábance a hlínu, na rameni mu povlávaly cáry roztrženého pláště. Zakabonil se pokaždé, když se na svého druha podíval, a Findrail nedokázal přijít na to proč.

Udělal snad něco špatně?

Sám cítil bolest. Pod žebry ho nejspíš někdo nabral kolenem, a když se zadíval na klouby svých rukou, měl je sedřené do krve. Nedokázal si vzpomenout, co dělal, ale i tak cítil vžaludku vinu a vmysli osten hanby.

Ženy se najednou rozesmály a nadšeně poskočily.

Findrail vzhlédl.

Mezi stromy spatřil roje světlušek, které ozařovaly řídkou bučinu. Shromáždilo se tu dalších devět žínek, tolik podobných těm, které je přiváděly. Za nimi spatřil ženu tak nádhernou, až se mu zastavil dech.

Vstala a její šaty se zavlnily jako hladina neklidného jezera.

Findrail si okamžitě všiml jejích nohou, bosých chodidel a mléčně bledé kůže, stehen, která vykukovala svůdně zpod látky, boků, jež se vlnily, zvaly ho blíž…

Ďas aby spral děvky vpodhradí, tohle byla bohyně!

Pohybovala se sladností laně, měla taneční gesta, a i když její tvář viděl jen ve světle poletujících světlušek, připadala mu jako to nejúchvatnější stvoření, co kdy spatřil.

Padl na kolena.

Uviděl, jak se usmála, a srdce se mu zachvělo.

Usmála se! Pro něho!

Díval se na její rudé rty a představoval si, jak sladce chutná jejich polibek.

Zastavila se vedle něj a jemně mu pokynula, aby vstal.

Poslechl. Udělal by cokoli, co by po něm chtěla.

Přejela mu dlaní po tváři a Findrail si vté chvíli uvědomil vlastní vzrušení.

Zpanikařil a pokusil se ho zakrýt, ale bohyně se jen znovu usmála a promluvila. „Mladý a náruživý,“ zašeptala sladce. „Ukaž mi víc.“

Ovinula ho pažemi vhorké náruči a vroucně kněmu přitiskla své tělo. Pak ho políbila.

Naplnila ho touha a chtíč tak silný, že málem zapomněl na své svázané ruce. Žena voněla jako rozkvetlý vřesový palouk, dálkami, které nikdy nespatřil, ale bolestně chtěl…

Lačnil ji ksobě přivinout, ale nemohl.

Spokojeně mu přejela dlaní po stehně a Findrail zasténal.

Odtáhla se od něho.

Chtěl ji následovat, chtěl víc, chtěl kzešílení víc…

Ale bohyně potřásla hlavou a zašeptala: „Uvidíme.“

Pak se otočila kBragovi.

Zdálo se, že se ho kouzlo té krasavice ani netknulo. Když kněmu zamířila, rozhodně ucukl a o krok couvl, za zády ho však zarazily divoženky, nenechavé ruce ho zatlačily na kolena před jejich královnu.

„Chtěl bys jít se mnou do zemí zelených kopců a věčného mládí, kde mě budeš chránit a milovat?“ zašeptala.

„Táhni, čarodějnice!“

„Vzpurný a silný. Líbíš se mi.“ Poklekla kněmu a přitiskla své rty na jeho, divoce a vášnivě, až mu zprokousnutého rtu vytryskla krev.

Findrail ucítil strašlivou vlnu žárlivosti.

„Ne!“ vykřikl a trhl bezmocně svými pouty. „Ne!“ Měl takový vztek, že si málem ani nevšiml, že pouta kolem jeho rukou náhle sama povolila a sklouzla na zem.

Bohyně se ladným krokem vrátila zpět ke stromu a tam se usadila. Findrail až teď uviděl, že ji obestupuje deset mlčenlivých mužů – některé znich poznával a všiml si i zvláštních ran na jejich tělech. Mladý voják klouzal pohledem zjednoho na druhého a kouzlo, které mu zatemňovalo rozum, se rychle vytrácelo.

Uviděl Cuchenana, jehož jindy modré oči pokrývala mlha, a uvědomil si, že hledí na mrtvého muže – to, co měl na břiše, nemohl přežít ani on.

Musí se odsud dostat pryč.

Musí do Dussu, varovat všechny, co se tu děje, že jsou vlese čarodějnice!

To snimi přece bojoval, když je obklopily vlese, to proti nim stanuli sBragem…

Ale co se stalo, že se ocitli tady? Vždyť to byly jen tři žínky, jak se mohlo stát, že je dva ozbrojení muži neporazili?

Ozvalo se kovové zazvonění, jak do hlíny dopadla zdobená dýka.

„Po mém boku je místo jen pro jednoho z vás,“ promluvila bohyně a vté chvíli se všechny Findrailovy pochyby rozplynuly. „Jen jeden může být vmé družině.“

Dívala se na něho vyzývavým pohledem. Jeho paní, jeho královna – a on pochopil, co musí udělat.

Brag to očividně pochopil ještě dříve, protože skočil po hozené dýce jako první.

Findrail se vrhl vpřed.

Tohle nemůže dovolit!

Drapl svého druha za potrhaný plášť a škubl jím dozadu přesně vokamžiku, kdy se vojákovy prsty taktak dotýkaly železa.

Brag odlétl po zádech do trávy. „Ty pitomče!“ zaklel.

Findrail ho kopl. A znovu a znovu a pak mu stoupl na žebra stakovou razancí, že ucítil prasknutí. Ztoho zvuku mu po páteři proběhlo spokojené zamrazení.

Ano! Jen víc!

Znovu si nakročil.

Brag vykopl a prolomil mu patou koleno.

Findrail zařval a zřítil se k zemi. Dlaně mu uklouzly vmokré trávě, skončil na boku shlavou vhlíně.

Zaplavila ho bolest. Před očima se mu zatmělo, do prošlápnuté nohy jako by se mu zabodlo tisíc nožů. Než se vzpamatoval, Brag ho povalil na záda a fackoval ho, zleva zprava, rána za ránou drsnější a drsnější.

Něco křičel, ale Findrailovi bušila krev vuších tak silně, že slova nevnímal. Vyrazil loktem a zasáhl zlomená žebra – Brag zaúpěl a vypadl z tempa. Vté chvíli se Findrail vzepjal v bocích a překvapeného druha shodil.

Vládu nad tělem převzal vztek. Navalil se na Braga a vší silou mu zatlačil loket do krku.

Brag zachrčel. Patami ryl do země. Kopal, bušil rukama.

„Chcípni, svině,“ odplivl si Findrail.

Najednou ho do boku zasáhlo něco ostrého, a když sklonil hlavu, uviděl, že se Brag šátrající rukou musel dostat kdýce. Její jílec Findrailovi trčel zkošile.

„Ty parchante!“ zavyl. Uvolnil sevření – Brag se sípavě nadechl a rozkašlal – a Findrail mu zarazil prsty do očí.

Brag zaječel. Zmítal se a bránil, ale Findrail nepovolil, naopak přitlačil.

Cítil divokou zvířecí radost. Radost zporážky svého protivníka, ztoho, jak jeho oči pukly, jak Brag kvílí a škemrá jak malá holka – a Findrail se smál. Vyškubl dýku ze svého boku a bodl a chechtal se ještě dlouho poté, co se jeho nepřítel přestal zmítat.

Pak se svalil stranou. Chtěl vstát, ale zavrávoral, prolomená noha ho neunesla, a tak se jen přetočil na bok do trávy.

Bolest se vrátila silněji než předtím. Zadíval se nechápavě na bok, kde se mu rozpíjela krvavá skvrna.

Kdy se to stalo?

Vhlavě měl prázdno.

Dotkl se rány a překvapeně se zadíval na své prsty. Pokrývala je krev a sklivec.

„Co to…,“ zašeptal a zarazil se.

Znovu ho přepadl pocit hanby a provinilosti, i když netušil proč.

Matně si vybavoval boj, někdo ho napadl a on ho zabil, ale kdo?

Kde mají koně?

Kde je Brag?

Rozhlédl se.

Jeho pohled padl na válečníka, který ležel pouze půl kroku od něho.

Podle chrčivých zvuků pomalu dodělával a Findraila se dotklo mrazivé poznání. To když uviděl krvavé brázdy na lících svého druha a obří rozšklebenou propast v jeho prsou.

Hlas se mu zadrhl vkrku.

Ale to přece…

Přece nemohl…

On by určitě ne…

Prudce otočil hlavu. Téměř neslyšně se vedle něj zjevila nádherná bohyně. A on vtu chvíli ucítil znovu jistotu jako předtím.

Jistěže ho zabil.

Zabil ho pro ni.

„Má paní,“ promluvil, ale umlčela ho letmým pohybem.

Nedívala se na něj, ale na Braga. Došla kněmu, sklonila se a přejela mu dlaní po hrudi. Bragův dech se zklidnil a prohloubil. Pak ho políbila.

Vkrvavých očních důlcích se cosi pohnulo.

Findrail súžasem sledoval, jak zjam po očích vyrůstají šištice a poupata modrých květů a jak díru na prsou sešívají šlahouny jitrocele.

Brag vydechl a začal se rozhlížet.

Bohyně se usmála. Vstala a podala mu ruku.

Padlý bojovník ji přijal a vstal.

„Vítej vmé družině,“ zašeptala.

Společně pak vykročili kostatním.

Findrail se zamračeně zvedl.

Nevěřil svým očím! Vždyť za ni bojoval, chránil ji, porazil ho. A ona ho zradila!

„Má paní!“ zvolal a zapotácel se.

Ani se neotočila, jen usedla znovu na kmen stromu a Brag se zařadil po bok mlčenlivých strážců.

Kolem Findraila se uzavřel kruh divoženek. Blížily se kněmu, cítil teplo jejich těl. Voněly jako divoké růže, jako švestky na horkém slunci, jako kvetoucí jabloně. Vzrostla vněm touha, ale i strach.

Pozvolna si vzpomínal na to, co se stalo vlese.

Na to, že před nimi na cestě stály tři ženy, které začaly zpívat – a on se vrhl na Braga jako smyslů zbavený.

Na to, jak mu dal pěstí a roztrhl plášť, když se Brag pokoušel Findraila přimět krozumu.

Na to, jak vlastního přítele zaklekl do země, aby ho divoženky mohly spoutat.

Zděšeně se zadíval na sedící ženu.

Najednou už nevypadala tak nádherně jako předtím. Byla krutá a ohavná, její rysy připomínaly rozvlněný obraz vzakalené vodě a oči bodaly jako tisíce ledových vloček.

Znovu si vybavil boj, který se odehrál tady vbučině, a skaždou vzpomínkou mu žaludek těžkl víc a víc.

Brag chtěl tou dýkou zabít tu čarodějnici, proto kní běžel, ale Findrail ho zadržel.

Celou dobu se jeho druh jen bránil ranám. Když hrozilo, že mu Findrail prošlápne hrudník, prolomil mu nohu. Tam, kde mu mohl dát pěstí, ho fackoval. Křičel na něj – a ta slova se teď Findrailovi vrátila sděsivou jasností. „Probuď se!“ řval na něho Brag. „Probuď se!“

Bodl ho do boku, až když musel.

A Findrail mu za to vydloubl oči a probodl srdce.

Mladý bojovník roztřeseně zavrávoral, ale někdo ho chytil.

„Neboj se,“ řekla mu divoženka. „Užijeme si spolu.“

Vypadala překrásně, spletí bílou jako mléko a očima jiskřivýma jako první sníh.

Strach zněj vyprchával, jako když se vjasném světle cupuje mlha.

Přivinula se kněmu druhá, zjejíchž divokých rusých vlasů cítil sladkost, prsty mu škádlivě přejela po krku.

Ten dotyk ho vzrušil.

Natáhl se a přitáhl ji ksobě, tělo na tělo, jako by jí chtěl předat všechnu horkost svého klína. Přitiskl své rty kjejím. Chutnaly sladce jako med.

Její prsty zašmátraly po jeho košili, aby ji strhly.

Proč se jich vlastně bál?

Do boku mu proniklo cosi ostrého, tak prudce a náhle, až vyjekl.

Ach ano, proto se jich bál…

Divoženka svírala dýku, kterou mu vytrhla z boku. Další rána přišla do prsou.

Hekl.

Odstrčil ji od sebe, ale obklopily ho vtěsném kruhu. Sladká vůně se změnila vhnilobný puch, krásné rysy ustoupily puchýřům a vráskám. Ohavné babice zvedaly ruce a zas a znovu mu pařáty rvaly kůži a vlasy.

Upadl.

Škrábaly ho do rukou, jimiž se snažil chránit si tvář, bily ho do prsou a kopaly do nohou, až ho strhly kzemi.

Zavalily ho. Bolest přicházela odevšad. Rvaly mu vlasy, rubaly ho do ledvin, surově trhaly kůži. Pak našly klacky a začaly ho tlouct.

Mezírkou mezi jejich chodidly spatřil bohyni sledující řež jako nějaké představení.

„Má paní, prosím…,“ zašeptal Findrail zposledních sil, ale vzápětí ho větev tvrdě zasáhla do čelisti a vyrazila mu ji zkloubu.

Sposledním dechem se díval na svého druha, jehož slepé oči zarostlé květy ho nesmiřitelně pozorovaly.

* * *

Minangar se ani nepohnul. Dokonce i potom, co divoženky zmizely stancem a zpěvem kdesi vlesích a mlze, zůstal ležet bez dechu, vmáčknutý do kapradí, pokoušející se splynout se vším kolem sebe.

Pidižvíci zněj po chvilce seskákali a vydali se dolů po svahu.

Básník si vytáhl ucpávky z uší a roztřeseně je následoval.

Vlese bylo překvapivé ticho. Kromě šustění trávy, ve které se pohybovali duboví panáčci, Minangar neslyšel nic.

Skřítci doběhli ke kmeni stromu, kde tichým pískáním oslavili nález nedopitého nápoje v dubové misce, několik dalších se shromáždilo u tmavé hromádky.

Minangar se zastavil tři kroky od ní a zhluboka se nadechl.

Dobře věděl, co to je.

Čpěla močí, krví a dalšími pachy, jaké si pamatoval zbojiště zposlední zkušenosti spidižvíky. Tehdy ale ležela kolem jen těla neznámých nepřátel, ne muže, se kterým ještě dnes ráno cestoval.

Věděl, že tma je vtomto případě jeho přítelkyní. Nic neviděl.

Podle toho, jak se na něj to klubko čarodějnic vrhlo, to ale bude hodně zlé…

Polkl a donutil svou představivost přestat přemýšlet.

Věděl, že teď může udělat jen jedinou věc, a naskakovala mu ztoho husí kůže.

„Jsem hrdina, jsem hrdina,“ šeptal si mezi zuby, zatímco se sklonil a hmátl před sebe.

Bylo to teplé.

Lepilo to.

A čvachtalo.

Odvrátil hlavu a bojoval se žlučí v ústech. Netušil, čeho přesně se to dotkl, ale rozhodně na to netoužil sahat znovu.

„Jsem hrdina, no tak, jsem hrdina jako Cu,“ opakoval si sykavě.

Napodruhé našel vmrtvé hromádce rameno. Zněj dohledal ruku.

Zatáhl za ni.

Tělo se pohnulo. Pak se ozvalo ohavné lupnutí a Minangar se zhroutil do trávy survanou paží v prstech.

To už nevydržel a začal zvracet.

Ne! Nedokáže to! Nejde to!

Tu… tu věc, ležící vtrávě, nedovede odnést zpět kvěži! Nezvládne to!

Je básník, žádný hrdina! Sice má meč, ale Kalvemina ani náhodou nepatří jemu, je…

Je Cuchenanova.

Znovu si vzpomněl na děsivé zranění vjeho břiše.

Někdo ho sekl.

Někdo ho zabil.

Síg měl pravdu. Všichni jsou mrtví.

Cuchenan je mrtvý.

Minangarovi se do očí draly slzy, ale stiskl zuby a vrazil si facku.

Cu není mrtvý! Stál na nohou, chodil a dýchal. Dokud se hýbe, žije.

A dokud žije, můžu ho zachránit!

Jediný mrtvý je tu Findrail, ta rozčvachtaná hromádka, co smrdí jako horkem puklá žába vkravinci, a když ho tu nechá, do rána se sem stáhnou všechna zvířata zokolí. A kdo ví, jestli by z těla vůbec něco zůstalo.

Musí ostatní přesvědčit, že je nebezpečí skutečné. Musí Findraila odnést kvěži, aby mu uvěřili.

Obrátil se znovu ktělu.

Je to jen mrtvola. Ty už jsem viděl. Prostě mrtvé tělo, nic víc.

Donutil se znovu najít rameno. Po hmatu zvedl zbývající bezvládnou ruku a sodporem si ji hodil kolem krku. Levicí ji chytil, trup si opřel o záda a pravicí ho přimáčkl, aby mohl jít. Něco mu stékalo za krk.

Třásl se po celém těle zimou a odporem, ale věděl, že lepší už to nebude.

„Mám Kalveminu a jsem hrdina,“ zopakoval si povzbudivě a sheknutím vstal.

Findrail byl těžší a neforemnější, než bard doufal. Pod těžkou vahou se potácel, ale udržel se na nohou.

Zadíval se na dubové panáčky a kývl. „Můžeme?“

Skřítci se pomalu pohnuli a vyrazili vpřed.

Bard je následoval.

* * *

Poslední kus lesem se plazil po čtyřech. Pot z něj lil, že skoro neviděl na cestu.

Kalvemina ho tloukla do nohy, nejspíš se mu mstila za ten nečekaný výlet, a básník netušil, kolik toho zFindraila ve skutečnosti donese zpět. Měl nepříjemné tušení, že ve tmě pár kousků ztratil, když mrtvého táhl za chodidlo.

Toliko khrdinství.

Z věže ho spatřili téměř hned, jak se vypotácel zlinie stromů.

„To je on?!“

„To je on!“

„Zatracený zpěvák!“

Křik, drcnutí závory, vrzání dveří.

Kroky. Někdo vybíhal ven zvěže.

„Hej! Kams to zmizel? Já věděl, že tě mám poslat zpátky do Dussu!“ Tenhle nakrknutý hlas podtržený vzteklým dusotem byl Olwin.

Minangar se třásl.

„Barde!“