Copyright © Roman Bureš, 2022

Cover © Lukáš Tuma, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2022

ISBN 978-80-278-0095-7 (print)

ISBN 978-80-278-1244-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1245-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1246-2 (pdf)

OLIDSKÉM DOBYTKU

Jednou mě napadlo, že by bylo fajn, kdyby se náckům vkoncentráku objevil ďábel (nesuďte mě, nemůžu za to, co se mi honí hlavou), anakonec jsem musel napsat tuto povídku, abych zjistil, jak by to dopadlo. Shodou okolností zrovna vté době sestavovala Epocha antologii Ve stínu Říše, vníž byla přítomnost nácků podmínkou.

Nakonec se ukázalo, že mi ani povídka nestačila, amusel jsem napsat román Inferium.

Apak se ukázalo, že ani to nestačilo, amusel jsem napsat pokračování. Typický příklad, kdy se malá povídka rozroste na téměř jedenáct set stran textu.

1

Ve vzduchu se vznášel odér alkoholu amilování. Rónan otevřel oči aokamžitě toho zalitoval. Škvírou mezi okenicemi se prořezával ostrý sluneční paprsek avypaloval mu díru do hlavy. Sočima otevřenýma na provozní minimum se vyhrabal zpeřin aposadil se na kraj postele. Hukot vhlavě se změnil vtupou bolest. Poplácal růžovou zadnici, která vykukovala zpřikrývek. Marie zabručela apřehodila si přes ni cíp deky.

„Zlato, vypadni.“

Zpod deky se ozvalo zahuhlání. Znělo to, jako by mu mlynářova žena vyčítala nedostatek taktu.

Ahoj, příteli, podrbal za ušima Šišku.

Spasiteli, dostalo se mu vodpověď laskavého olíznutí dlaně.

Rónan našel pejska na polní cestě, zbitého avyhladovělého, aikdyž už se znejhoršího dostal, stále byl příliš slabý, než aby trávil noci venku se zbytkem smečky.

Rónan vstal apřemohl touhu okamžitě si zase sednout.

„Měla bys jít,“ zopakoval pokud možno jemně.

Otevřel dveře anahé tělo vystavil ranním paprskům. Přiřítila se smečka azuřivě ho vítala. Její vůdce rotvajler Koleno se dral dopředu jako ledoborec, aby si urval největší díl pozornosti.

Les se hýbal životem avoněl teplem, ptáci uctívali ráno zběsilým řevem, někteří pokřikovali ina něj. Rónan přešel ke studni aopláchl se studenou vodou. Ve dveřích se objevila mlynářka zabalená do deky. Vykukovalo jí jedno pěkné plné ňadro.

„Miláčku, je teprve sedm,“ postěžovala si.

Rónan si povzdychl akdesi vydoloval poslední zbytky empatie, vrátil se ke srubu ado dlaní něžně uchopil její tvář. Podívala se na něj apřivírala přitom oči jako kočka. Musela se řádně zaklonit, aby dvoumetrovému Rónanovi pohlédla do tváře.

„Manžel se ti dnes vrátí, měla bys kněmu mít ohledy,“ řekl asnažil se, aby to neznělo povýšeně.

„Kašlu na něj,“ zakřenila se Marie. „Nejradši bych tu zůstala stebou vté tvé chaloupce.“

To bylo to poslední, oco stál.

Mám ji vyhnat, náčelníku?

Rónan se zamračil na rotvajlera, který ho pozoroval sbojovně rozkročenýma nohama. Koleno sklopil uši azačal čenichem rejdit vtrávě, jako by nic neřekl.

Marie pustila deku aslunce rozzářilo její bělostnou pleť.

Rónan lidstvem pohrdal, ale pro ženy měl slabost; apro tuhle mlynářku obzvlášť.

Usmívala se apřitiskla kněmu svoje měkké voňavé tělo. „Rónan…,“ poválela jeho jméno na jazyku. „Tak bych jednou mohla pojmenovat svého syna. To je německé jméno?“

„Keltské,“ povzdechl si acelkem ochotně se poddával vášni. Mladá drzá mlynářka se mu líbila ajedno číslo navíc ho nezabije. Popadl ji za ruku aodtáhl zpět do postele. Ale hned potom pomaže zpátky do svého života.

2

Nazývat hostinec UZrzouna hotelem vyžadovalo velkou dávku fantazie. Byla to zaplivaná špeluňka sbarem vpřízemí advěma pokoji vpodkroví. Samael otevřel okno avyhlédl ven. Prašnou Křovinu tvořila jediná nedlážděná ulice lemovaná dřevěnými štíty, znichž ostrý pouštní vítr serval většinu barev.

Samael zkapsy kraťasů vytáhl hodinky na zlatém řetízku aodklopil víčko. Bylo teprve půl desáté, ale už vládlo horké dusno. Ohlédl se po Lilith. Ležela přes obě postele, údy rozhozené do stran, nahá aodkopaná.

Ale byla vzhůru, ocasem líně mrskala ze strany na stranu.

„Zlatíčko, vstávej,“ naklonil se apolíbil ji na dlouhou šíji, kterou tak miloval. „No tak, broučku,“ hladil ji Samael. „Musíme vyrazit, máme práci.“

Prašná Křovina bylo poslední městečko na úpatí Železných hor, soumara musejí koupit tady.

Lilith se od něj vzdorovitě odtáhla.

Samael jí zajel rukou těsně pod kořen ocasu, kde začínala čára zadečku.

„Na to zapomeň!“ zakřenila se na něj.

Plácl ji: „Pohni, dnes ta sranda teprve začíná.“

Recepci vévodil vycpaný člověk skrumpáčkem vruce. Stál na podstavci uprostřed vstupní haly. Pihovatou kůži už měl zažloutlou aprožranou od molů, zrzavou hřívu vypelichanou.

Pan majitel chrápal shlavou položenou na pultu. Zpřízemí se až do rána ozýval hlahol, kterého se majitel tohoto zařízení podle všeho osobně účastnil. Účet už byl zaplacen, Samael ho tedy nebudil amezi rohy mu položil klíč od pokoje.

Vjediné ulici stálo nezbytné kasino, pobočka Mammonovy banky smalými zamřížovanými okny anevěstinec srůžovou fasádou. Izde patřily kurtizány kměstské smetánce, žádnou však nezahlédl, pravděpodobně měly volno. Uprostřed ulice se tyčila kamenná radnice, zjejíhož balkonu zplihle visel Satanův prapor, na stěně byla přibitá zlatá deska stextem Charty.

Nerovnou prašnou silnici lemovaly dřevěné chodníky. Po většinu roku tady chcípl pes, ale během svátků se sjeli hospodáři zcelého okolí amnohanásobně navýšili počet obyvatel. Kde ale všichni jsou? Samael čekal, že tu bude víc živo.

Míjeli kovárny, hospody akrámky se smíšeným zbožím. Nebeská blána světlala askvrny nad mraky tmavly, horko stoupalo. Samael aLilith se vlekli nedlážděnou ulicí plnou výmolů, oba měli jen krátké kapsáče atílka, na zádech krosny svýbavou.

„Potím se jako dobytek,“ postěžovala si Lilith.

„Aco teprve nahoře vhorách…“

„Jak vysoko vůbec polezeme?“

„Slíbil jsem ti úchvatné výhledy, takže co nejvýš.“

Procházeli kolem místní nálevny. „Příteli, buď zdráv!“ zahalekal Samael na staříka, který seděl na schodech před vchodem azřejmě čekal, až otevřou. „Hledám dobytčí trh.“

Stařec se kněmu naklonil sdlaní uucha.

„Říkám: kde najdeme dobytčí trh?“ zvýšil hlas Samael atiše dodal: „Chci prodat tuhle čertici.“

Lilith ho přes lýtko šlehla ocasem.

Stařík pochopil anavedl je.

Trh se skutečně nacházel zhruba vmístech, která jim popsal.

„To je puch,“ postěžovala si Lilith.

Vprůvodci se psalo, že pokud chce člověk koupit soumara, musí na trh brzy ráno, ještě než se stane vedro neúnosným. Tržiště hučelo životem, hlasy dohadujících se kupců se slévaly do jednolitého hukotu, kterým občas proniklo zabečení dobytka. Nad tržištěm se zvedal rudý prach, který ulpíval na zpocené kůži.

Prodírali se davem apodsadití sedláci do nich nevybíravě vráželi. Lilith měla oči navrch hlavy aocásek ustrašeně stočený kolem pasu, mezi prsty žmoulala jeho chlupatou špičku. Proplétali se zjedné uličky do druhé. Chvíli se zastavili uaukce jednorožců aobdivovali nádherně stavěná zvířata. Samael si postěžoval na inflaci. Ještě před pěti lety si za cenu jednorožce mohl koupit dva lidi, dnes už to bylo lidí pět nebo šest. Nadprůměrná úroda lidi zlevnila, ostatní domácí zvířata však konstantně zdražovala.

„Zeptáme se tady,“ ukázal na ohradu, ve které se ksobě vyděšeně tisklo několik soumarů. „Buďte zdráv,“ usmál se na farmáře, který seděl na stoličce abalil si marihuanovou cigaretu.

Zvedl knim oči, olízl cigaretu, odplivl si azapálil ji.

„Chtěli bychom koupit člověka,“ snažil se Samael udržet přátelský tón. Pohostinnosti domorodců už začínal mít plné zuby.

Farmář se konečně zvedl aoprášil si seprané lacláče, které napínal jeho pivní pupek. „Copak tady dělá mládež zPandemonia?“ zavrčel avyfoukl jejich směrem dým.

Lilith tahala Samaela za ruku, aby to zkusili jinde, jenže ten nemínil tak snadno ustoupit.

„Jsem taky farmář. ZRaumu,“ řekl odměřeně. „Apřišel jsem udělat obchod.“

Farmář si se zájmem prohlížel Lilith, která mu vzdorovitě pohled vracela. Nebo se oto alespoň pokoušela. „Tak farmář, jo? Aco děláte tady?“

„Jdeme do hor,“ kývl Samael kmasivu, který se rýsoval na obzoru.

„Turisti,“ znovu si odplivl farmář. „Co skončila válka, jsou vás tu tři prdele.“

„Kastovní válka skončila před dvaceti lety ažádné tři prdele turistů tu nevidím,“ rozhlížel se Samael. „Ale jestli nechcete, uděláme obchod jinde.“

„Dobře, přesvědčils mě,“ rozhodil rukama farmář, jako by se vzdával. „Možná bych pro tebe měl jeden kus, speciální horskej druh. Jako by tu na tebe čekal.“ Otevřel branku sdobytkem ajednoho za loket vytáhl. „Co mu říkáš? Ten vydrží všechno.“

Každému kusu lidského dobytka se nad hlavou vznáší disk aury – čím temnější aširší disk je, tím je konkrétní člověk odolnější, jeho maso jemnější, atím rychleji dorůstá. To zná každý, ale zkušený farmář dokáže vauře vyčíst ileccos navíc.

Tento kus je pěkně stavěný, trochu exotický – má zešikmené oči asvětlou hřívu. Tahle rasa se dnes už nerodí. Znamená to, že už je pěkně starý, jeho aura má také sotva postřehnutelné trhlinky – průhledné nitky, které občas vyplují od středu směrem kokraji. Ten kus býval exkluzivní, ale podle Samaela už moc dlouho nevydrží.

„Kolik za něj.“

„Aura jako uhel,“ chválil ho farmář. „Ten tu bude ještě tisíc let. Jeho masíčko se rozpadá na jazyku aza pár hodin doroste. Dvacet grošů, milej pane!“

Zřejmě nevěří, že Samael vyrůstal na farmě, adomnívá se, že je jenom hloupý měšťák, který se nechá snadno napálit.

„Ten nemá cenu ani osmi aoba to dobře víme.“

Farmářův strojený úsměv povadl. Chvíli to vypadalo, že řekne něco, co skončí rvačkou, pak se však rozchechtal asamce odstrčil směrem ke stádečku. „Tys stou farmou nekecal, mladej pane,“ zahrozil mu naoko prstem. „Tak kterýho?“

„Toho shnědou hřívou.“

„Tohodle?“ vytáhl zchumlu další kus. Jeho aura nebyla tak temná, zato velmi čerstvá. Tenhle kus se vylíhl teprve nedávno.

„Jo, toho beru. Co za něj?“

Chvilku se dohadovali oceně, nakonec se shodli na devíti groších. Samael ztoho měl radost, vjejich kraji, chudém na dobytek, na něm vydělá dva nebo tři groše.

„Berete šeky Mammonovy banky?“

Farmářův úsměv opět povadl, přitáhl si samce zase ksobě. „Jestli nemáš platinu, hochu, tak mě akorát vokrádáš vo čas. Akdyž mě někdo vokrádá vo čas, bejvám dost nerudnej…“

„Šeky berou všude, můžete si je vměstečku vybrat.“

„Tady bereme jenom tvrdou měnu,“ zašustil prsty osebe, jako by vnich držel mince.

Vysvětlovat takovému buranovi výhody papírových peněz by skutečně byla ztráta času, navíc by to hrozilo pěknou přesdržkou, už totiž upoutali pozornost okolních trhovců.

Ještě že si Samael vzal hotovost. Sáhl do vnitřní kapsičky kraťasů avyndal hranatou platinovou minci siridiovým středem. Měla cenu deseti obyčejných platinových grošů.

Farmářův obličej se opět roztáhl do širokého úsměvu azvlastního váčku vyndal jednu platinovou minci se Satanovou podobiznou. Vrazil ji Samaelovi do dlaně apřistrčil člověka kohradě. „Je tvůj, mladej pane.“

3

Rónan se brouzdal kapradím aposlouchal ptáky. Miloval jejich zpěv. Kdesi vepředu se proháněli Koleno aSlintající bůh – starý buldok, kterého našel uvízlého vpytláckém oku.

Hlubokých lesů ubývalo, dokonce ive zdánlivé divočině, jako je tato. Apodle jeho máti bude ještě hůř. Byla obdařena viděními; říkávala, že dvacátý věk bude plný krve. Dvacátý první však bude ještě horší – lidé vyhubí vše živé na souši ivmořích, přelidní se, začnou hladovět abudou se dusit pod poklicí těžkých par. Rónan se obával, že se na vlastní kůži přesvědčí, jak blízko svých předpovědí byla. Co se týká dvacátého století, zatím se na jeho vkus trefila až příliš.

Pak to ucítil.

Ve stejný okamžik vyštěkl Koleno. Volal ho. Naléhavě.

Rónan přidal do kroku, ikdyž se mu vůbec nechtělo. Smutek, ke kterému se blížil, visel uprostřed mýtiny jako temný jedovatý mrak. Ještě než došel na místo, věděl, co ho tam čeká.

Vnitřní hlas mu moudře radil, aby se na to vykašlal, že to není jeho věc. Ale copak ho někdy poslechl?

Vyšel na mýtinu, kde se do něj opřelo slunce. Ina tu dálku slyšel bzukot much. Oba psi stáli jako na stráži. Slintající bůh byl zpachu vyděšený anerozhodný. Nejraději by utekl, ale před Kolenem si to nedovolil. Rotvajler se na Rónana otočil: Co stím, kapitáne?

Rónan se prodíral mlázím, které se mu otíralo okalhoty, jako by ho chtělo zastavit. Na zemi seděla asi tříletá holčička acucala si palec. Tváře měla umouněné apohled apatický. Zády se opírala omrtvolu, ze které už všechno teplo vyprchalo. Byl to muž. Vbedrech měl díru po kulce.

Není to tvoje válka, chlapče, zaslechl hlas dávno mrtvé matky. Jen je nech, ať se pozabíjejí.

Rónan se považoval za cynika, ale kam se na mámu hrabal.

Blíží se, upozornil Koleno. Oba psi větřili se zvednutými čumáky.

Čekejte! rozkázal Rónan.

Tak! Aco teď? Muž, zřejmě otec, utíkal sdítětem vnáručí. Večer padl vyčerpáním apodle zváleného kapradí se ještě chvíli plazil. Rónan vduchu viděl, jak holčička cupitá vedle něj, tahá ho za sako asnaží se mu pomáhat. Tehdy plakala. Teď už ne. Na to je po probdělé noci příliš slabá.

Vdálce zaslechl štěkot.

Zachránče můj avládče, je čas zdrhnout. Když měl Slintající bůh strach, uchyloval se ke květnatému vyjadřování.

Ale na zdrhání bylo pozdě. Kapradím se knim řítil pěkně stavěný německý ovčák. Zarazil se dva metry od nich. Rónanovi psi začali vrčet.

Zmizte, chátro! Vyštěkl ovčák.

Čistá rasa, povzdechl si vduchu Rónan.

Moji pánové jsou na cestě. Oni jsou vládci univerza. Oni jsou…

Rónan zvedl ruku ato blábolení utnul, pes sotva slyšitelně kníkl. Zmísta se však nehnul. Slintající bůh iKoleno by se na něj nejradši vrhli, tyhle vyšlechtěné týpky nesnášeli, Rónan jim to ale nedovolil.

Na kraji mýtiny se objevili dva muži vmaskovaných uniformách.

Rónan si přidřepl, aby se mohl Artaxovi, jak se německý ovčák jmenoval, podívat do očí.

Tady vládnu já, příteli. Pes sklopil čumák kzemi apřikrčil se, jako by očekával ránu. Neublížíš lidskému mláděti! Pes chtěl cosi namítnout, ale neodvážil se. Nebudeš nástrojem svých pánů. Nebudou se za tebe schovávat. Jsou slabí. Jsou to zbabělci.

Vojáci se zatím blížili, hlavně zbraní skloněné kzemi.

„Ještě ten Židák dýchá?“ křikl jeden znich německy. Rónan tu řeč nesnášel, ale ovládal ji dobře. Již celá staletí.

Já jsem pánem nad životem asmrtí. Ne ty! Auž vůbec ne oni! promlouval dál kArtaxovi.

Ovčák po něm od země pokukoval. Když vojáci přišli, se staženým ocasem se za ně schoval.

„Copak je, Artaxi?“ podivoval se psovod.

Muži měli na límcích černé nášivky sdvojicí bílých blesků. První držel pušku, druhý samopal.

Rónan se postavil do plné výšky. Prohlížel si je. Nejen zvenku, ale také zevnitř. Dostat se do hlavy vojína Schmitkeho bylo banální, uinteligentnějšího desátníka Eichlera to vyžadovalo více úsilí.

… lovci partyzánů. Měli za sebou nepěkné skutky, zkušenosti svybíjením celých vesnic…

Tyhle informace dostal ze Schmitkeho hlavy během dvou vteřin. Jak snimi naloží, zatím nevěděl. Už je to dlouho, co se míchal do lidských válek.

„Vy jste ho střelil,“ kývl na Schmitkeho. Nebyla to otázka, ale konstatování.

Vojín přikývl: „Zšedesáti metrů,“ dodal hrdě.

Rónan se mu přestal šťourat vmysli, cítil, jak mu kvapem ubývá energie.

„Co sní bude?“

„To není váš problém,“ vložil se do toho desátník Eichler akývl na vojína, aby ji sebral.

Děvčátko zemře. To byl fakt stejně jasný, jako že ráno vyjde slunce. Apodle Eichlera, který na východě už leccos viděl, to bude ošklivá smrt.

Tahle válka byla vyhlazovací. Občas cítil vlaky projíždějící tři kilometry severně od jeho srubu. Jako by se po trati prohnala vichřice zoufalství abezmoci. Obav askrývaného děsu. Kam ty narvané vagony jezdily, Rónan netušil, ale provázel je mrak smrti.

Podíval se na holčičku. Stále si cucala palec, druhou rukou se však chytila cípu saka svého mrtvého otce.

Vojín Schmitke se kní brodil kapradím, desátník Eichler si sprstem na spoušti prohlížel Rónana.

Měl by je nechat. Ať udělají, co musejí. Není to jeho věc. Když se naposledy míchal do osudu světa (mimochodem také kvůli ženské), inkvizice ho celé dny naháněla po saských lesích.

Schmitke si přehodil pušku přes rameno asklonil se kdítěti.

Holčička ho sledovala velkýma jasnýma očima. Pak se podívala na Rónana.

Aten měl ke své smůle pro bezmocné tvory slabost. Ikdyž neměl lidi rád, děti pro něj zůstávaly čisté anevinné.

Eichler Rónana podmračeně sledoval, hlaveň samopalu se nepatrně zvedla. Schmitke popadl dívku za buclaté předloktí…

… aRónan se rozhodl – tak jako koneckonců vždy – čistě intuitivně.

Artaxi, chceš žít, nebo zemřít?

Německý ovčák vtom měl celkem jasno. Skočil Eichlerovi po krku adesátník zařval překvapením abolestí. Schmitke se ohlédl aokřikl ho.

Jenže Artax už si zvolil stranu, už mu nepatřil. Povalil desátníka na zem arval mu hrdlo, samopal pověšený na popruhu uvízl mezi oběma zmítajícími se těly.

Schmitke se vrhnul kamarádovi na pomoc.

„Stůj,“ zamumlal Rónan. Nemusel to říkat nahlas, už měl otěže vojínovy mysli pevně vrukách.

Schmitke se zarazil vpůli kroku. Vobličeji zbrunátněl ana krku mu vystoupily žíly. Zmohl se jen na pohyb očních bulv, vytřeštěně sledoval střídavě Rónana adesátníka trhaného jeho vlastním psem.

Tohle bude těžké, Rónan už to dlouho nedělal acítil, že rychle slábne. Ranní kocovina mu také moc nepřidá. Až se doplahočí zpět do srubu, půjde to zněj horem dolem avkadibudce možná stráví zbytek dne.

Přesto cítil divošské nadšení. Animální radost úspěšného predátora.

Klekl si kdívence avzal do dlaní její ruce. Jmenovala se Amálka. Podívala se mu do očí ajejí pohled se projasnil.

Kdy se probudí tatínek? Myšlenka ostrá jako břitva.

„Drž si ouška anepouštěj je.“ Rónan zvedl její dlaně apřiložil jí je na uši.

Amálka ho poslechla. Opět se postavil atrochu se zapotácel.

Desátník Eichler zatím řval bolestí asnažil se od sebe odtrhnout čtyřicet kilo zmítajících se svalů. Schmitke se třásl atrhavě se pokoušel rozhýbat. Nedařilo se mu to.

„Dřepni si,“ ukázal Rónan na pařez. Jeho hlas zanikl vEichlerově řevu, ale Schmitke ho slyšel uvnitř hlavy. Velmi zřetelně avelmi hlasitě. Vojín chtěl něco říct, ale podařilo se mu jen vycenit zuby, probublávala mezi nimi pěna. Nakonec se mu podlomila kolena akecl si na zadek.

Artaxovi se konečně podařilo prokousnout Eichlerovo hrdlo. Řev se změnil na bublavé chroptění. Schmitke to sledoval vyvaleným pohledem, po čele se mu řinul pot ana krku pulsovaly žíly jako hadice.

Desátník se konečně přestal zmítat. Schmitkeho pohled se stočil kRónanovi. Nechápal, co se děje, ale očima zalitýma slzami ho prosil omilost.

Rónan se předklonil apohled mu vracel. Sám měl oči rozšířené ajasné jako letní obloha. Už neměl moc sil, ale ještě okamžik vydrží. Bude to stát za to.

„Zabij se,“ řekl jemně.

Voják si trhaně sundal pušku zramene apažbu zapřel do hlíny. Prskal přitom pěnu apot mu kapal zobočí. Pomalu obrátil hlaveň proti obličeji.

„Otevři pusu,“ řekl téměř něžně Rónan.

Schmitke to udělal aRónan, aniž by si to uvědomil, ho napodobil.

„Šup dovnitř.“

Hlaveň začala mizet vmužových ústech, po černém kovu stékaly sliny. Rónan zhluboka dýchal. Srdce mu bušilo velmi pomalu, avšak strašlivou silou. Udělal pár kroků dozadu adával pozor, aby neupadl – pořádně se mu točila hlava.

Schmitkeho zkroucené prsty se začaly sunout po pažbě. Skučel utoho do hlavně. Vypadalo to, jako by se na ni pokoušel hrát. Palec se zahákl za jazýček spouště.

„Sbohem.“

Voják zmáčkl spoušť ajeho temeno se rozletělo jako vulkán.

Rónan prudce vydechl, jako by právě dosáhl orgasmu. Okolní svět se rozjasnil. Opět vnímal zeleň lesa azpěv ptáků.

Oba psi sledovali svého pána snovým respektem. Artax olizoval krev prýštící zrozervaného desátníkova hrdla aprovinile po očku sledoval Rónana.

Fuj je to! řekl Rónan. Pojď sem. Artax přiklusal srudým čumákem uzemě.

Amálka stále seděla na zemi abuclatýma rukama si zakrývala uši.

Rónan se ktomu bobečku smutku sehnul aděvčátko zvedl. Připadalo mu příšerně těžké. Bez ohlédnutí se vydal domů. Snad ho nohy donesou, měl je jako zgumy.

Objeví se tu další Němci azačnou pročesávat lesy. Možná ho idonutí zvednout kotvy. Nebude to poprvé.

Podíval se na holčičku, která se mu natřásala vnáručí. Vrátila mu pohled. Natáhla ruku azvědavě si sáhla na jeho ošlehaný obličej.

Ženský, vy jediné mě vždycky spolehlivě dostanete do problémů, usmíval se Rónan.

Vzpomněl si na moc, kterou právě probudil. Možná se po dlouhé době opět zapojí do dění světa. Možná se dokonce pustí do války. Rozpínavost Germánů mu lezla na nervy už vdobách, kdy světu vládli Římané.

4

Úzká prašná cesta stoupala stále strměji askaždým krokem se zvětšovalo ihorko; fyzikální zákony byly neúprosné – spolu svýškou stoupala iteplota.

„Zůstaň!“ trhl Samael provazem

Člověk se zastavil se skloněnou hlavou. Na zádech nesl soudek svodou. Samael sundal zháčku plecháček anaplnil ho.

Podíval se dolů ze svahu. Zdola se kněmu strojovým tempem blížila Lilith. „Co je stebou, ty lemro?“ zahulákala na něj zvesela.

„Utáboříme se?“

„Už nemůžeš nebo co?“

„Já můžu jít celou noc, ale beru ohledy na dámu.“

Lilith kolem něj prošla ajejí krásný, ostře řezaný obličej se rozzářil vúsměvu. „Nebuď posera,“ šťouchla do něj ramenem. „Aspoň ještě ktámhle tomu stromu,“ ukázala před sebe.

„Je to krásná holka, ale strašně umanutá,“ řekl trpitelsky soumarovi. „Doufám, že jí to nadšení vydrží.“

Lilith si to bezstarostně štrádovala do kopce.

„Tak pohni,“ trhl provazem ačlověk začal opět šlapat.

Dohnal ji asoumara přivázal ke kmeni osamoceného cedru. Nebál se, že uteče – tady nebylo kam –, ale mohl by se pokusit zabít. Čerstvě vylíhlí lidé ktomu mívali sklony. Byl to jen tupý dobytek, který netušil, že se zabít nemůže.

„Sedni!“

Člověk se zhroutil sramenem opřeným okmen.

Samael se usadil vedle Lilith, která právě zapalovačem sjiskřičkou věčného ohně podpalovala posbírané klestí. Přitiskla se kněmu, hlavu mu opřela orameno asvůj ocas omotala kolem jeho.

„To je úžasný výhled,“ vzdychla zasněně.

Viděli zalesněné úpatí hor, Prašnou Křovinu, která vypadala jen jako shluk miniaturních domečků. Po rovné stříbrné železnici neslyšně uháněl vlak, za kterým se táhl závoj šedého kouře. Tržiště nebylo přes skály vidět, odhaloval ho pouze mrak prachu, který ohýbal arozpouštěl vítr. Viděli políčka afarmy, řeku azavlažovací kanály.

Nebe tmavlo, jednotně arovnoměrně. Velké tmavé skvrny nad mraky se začínaly rozplývat.

„Říká se, že skvrny jsou koncentrované lidské zlo,“ řekl zasněně Samael.

„Onebi se říká spousta věcí,“ podotkla Lilith.

Se soumrakem alespoň částečně polevilo horko.

„Chtěla bych se milovat,“ zašeptala Lilith apodívala se na něj, vjejích černých očích se mihotaly plameny. Políbila ho. Její jazyk byl tak sladký, její kůže tak voňavá.

Najednou se odtáhla, chytila ho za rohy azakřenila se: „Ale mám hlad jako zvíře. Nejdřív si dáme večeři!“

„Ach, ty mrcho,“ zakňoural vzrušený Samael.

„Dala bych si ražniči. Jen tak nad ohníčkem,“ usmála se, až se jí vytvořily dolíčky.

Jak on ty dolíčky zbožňoval!

„No, akdyž to bude dobré, můžeme se utoho ohníčku pomilovat,“ uzavřela celou věc.

Samael se spovzdechem zvedl azbatohu vytáhl nůž.

„Na to se nemůžu dívat,“ špitla Lilith azakryla si oči jako malá holka.

Samael došel kčlověku, který po něm přikrčeně pokukoval.

„No tak… Buď hodnej…“ Popadl ho zezadu za krk apřevalil na břicho, zaklekl ho aze zadnice mu zkušeně odřízl dva plátky masa.

Člověk se kroutil atlumeně vyl do prachu. Samael mu ze zad sundal soudek, Lilith nakrájela maso na kostičky, napíchala ho na klacek aproložila rajčaty acibulí, které koupili na trhu. Za chvíli začal odkapávat tuk aohníček po každé kapce vesele ožil.

Opět se ksobě přitulili. Nebe již nadobro ztmavlo ajejich tváře ozařovala jen modravá zář plamenů. „Nakonec ztoho bude fajn výlet,“ dobírala si ho Lilith.

„Tohle není výlet, ale mise, miláčku,“ upřesnil Samael.

Trochu nevěřícně se na něj otočila: „Ty tomu opravdu věříš?“

Samaela se to trochu dotklo. „Ať se ti to nespálí,“ houkl dotčeně.

„Ty opravdu té mapě věříš?“ chtěla vědět Lilith. „Miláčku, nerada bych, abys byl potom zklamaný. Myslím, až zjistíš, že to byly jenom kecy.“

„Lilith, byl to můj děda!“ Teď už se Samael cítil trochu naštvaný. „Oněm takhle nemluv!“ Prudce vstal aobrátil maso.

„Anemohl třeba blouznit? Říkal jsi, že ti mapu svěřil těsně před smrtí.“

Samael si proti ní klekl avzal její drobné ruce do svých. Nechtěl se hádat. Anechtěl přijít oromantické milování pod širákem. „Miláčku, to zjistíme, až vyšplháme nahoru, že jo? Teda pokud to zvládneš,“ zašklebil se pochybovačně.

„Já zvládnu mnohem víc, ty lumpe,“ odpověděla súsměvem avášnivě ho políbila.

5

Rónan to podělal. Tentokrát opravdu důkladně! Jak mohl ty německý šmejdy takhle podcenit?

Protože jsi starej alínej! Padesát let se flákáš po lesích asvádíš vesničanky, anajednou se rozhodneš bojovat scelou armádou.

Rónan by ten hlas rád nějak utnul, ale neměl na to síly. Sesul se za široký kmen stromu anasupeně se podíval na zkrvavenou dlaň. Položil luk atrhnutím si rozepnul krví nasáklou košili. Pár centimetrů od pupku měl malou dírku. Vytékala zní krev jako zvodovodu. Lesem se blížil štěkot psů.

Takhle se necháš načapat, blbče!

Dostal chuť na čerstvé maso avyrazil na lov. Nechtěl, aby Amálka zabíjení viděla, atak ji nechal doma obklopenou psy, kteří měli za úkol ji milovat achránit. Aona měla ráda je. Přítomnost smečky jí pomáhala. Téměř již zapomněl, jak vypadá šťastné dítě, ale pokud to znamenalo neustálé šmejdění, neúnavné žvanění avpodstatě nemožnost dítě utahat, měla Amálka ke štěstí slušně nakročeno. Přesto se za ní stále táhl stín čehosi, co nenávratně ztratila. Jakmile se vzpomínky na maminku, tátu nebo malého brášku Josífka vrátily, Rónan zakročil ajemně ji uspal. Škoda, že nejdou špatné vzpomínky jednoduše vymazat.

Přitiskl si zmuchlanou košili na břicho. Bude to dobrý, ujišťoval se vduchu.

Čekali na něj, nebo na ně narazil náhodou? Kráčel lesem smrtvou laní přehozenou přes ramena. Kdyby neměl hlavu plnou otázek, zda Amálce najde nějakou laskavou péči, anebo zda ji vychová sám, všiml by si neobvyklé tichosti ptáků mnohem dřív.

Když si ticho uvědomil, zbystřil. Pak varovně vykřikla straka aRónan se dal do pohybu. To mu pravděpodobně zachránilo život – ve stejném okamžiku zazněl výstřel.

Sáhl si na bedra. Itam byla díra. Aspoň vtomhle měl štěstí.

Štěkot se blížil. Rónan zavřel oči auchopil psí mysl. Byli tři. Cítili ho ahnali se na jistotu. Zasáhl tvrdě, na jemnosti nebyl čas. Štěkot nahradilo vrčení akňučení. Psi se pustili do sebe navzájem aštvanice pro ně skončila. Rónan se namáhavě zvedl atěžkopádně se sunul vpřed.

Daleko před ním se ozvalo práskání pušek.

Ne, to ne…

Bez ohledu na bolest se rozběhl. Našli jeho srub aprávě pobíjejí smečku. Do hlavy ho udeřilo zoufalé volání opomoc. Psi bojovali aumírali, volali ho. Amálka ho volala!

Zbývá mu pět kilometrů, je příliš daleko. Vrčel anadával ado očí se mu draly slzy vzteku. Padal aopět se zvedal, cítil, jak se uvnitř trhá. Věděl, že to nemůže stihnout. Zachytil hrůzou vybičovanou myšlenku Slintajícího boha. Pak byla pryč. Zachytil Kolena. Rval se jako lev, ikdyž byl prostřílený jako řešeto. Náčelníku! Potom byl pryč ion.

Lónane! To byla Amálka.

Odváděli ji. Někam, kde zabíjejí děti ve velkém… (Proč, proboha?)

Rónan vyčerpaně padl na všechny čtyři, ze rtu mu visel provazec slin. Byl jen krůček od toho, aby ztratil vědomí.

Děvčátko je pryč. Nemá šanci zjistit, kam ji odtáhli…

Spasiteli!

Šiška? Ten malý hajzlík to přežil?

Sleduj ji! Vyslal Rónan na plné pecky. Doufal, že razance rozkazu Šišku neomráčí. Přežij to asleduj ji!

Zvedl se aplahočil se dál.

Čekají na něj usrubu, to je jasné. Přemýšlel osvém problému pár centimetrů od pupku. Musí to vyčistit azašít, ale nejdřív se musí dostat domů. Připadal si jako vzačarovaném kruhu.

Dobrá, půjde domů. Tyhle lesy zná líp než oni, astále má dost šípů.

* * *

Nepředpokládali, že se vrátí, atak srub hlídalo jen pět mužů. Všude ležela těla psů, mouchy hodovaly na dírách vjejich kožiších. Stáj byla prázdná, valacha si odvedli. Rónan tu zkázu sledoval ze vzdálenosti padesáti metrů.

Jak tohle místo našli? Možná některá zvesničanek, které si sem vposledních letech tahal, nebo mlynářka, se kterou se rozešel den poté, co si domů přinesl Amálku. Chtěl děvčátko ochránit, místo toho udělal pravý opak.

Začínal opravdu zuřit.

Vojáci ve svých khaki uniformách asvětvičkami na přilbách nebyli vidět, ale Rónan je cítil. Studoval je, pak si vybral toho nejslabšího.

… jmenuje se Klaus aje mu osmnáct. Ještě neměl dívku. Latríny uklízí nejčastěji ze všech astarší muži mu berou cigarety; takhle si tedy službu vlasti nepředstavoval…

Měl hlad ajeho poslední myšlenka patřila máminým povidlovým vdolkům. Pak se ho zmocnil Rónan.

Klaus se ve svém úkrytu postavil avyjeveně civěl do hloubi lesa. Jeden voják na něj sykl, co to vyvádí. Klaus na něj namířil azastřelil ho. Vrtěl přitom hlavou, jako by tomu odmítal uvěřit. Vyrazil směrem ke srubu, dělal toporné kroky, jako by zapomněl používat kolena. Vústrety mu vyběhl další voják. Ptal se, co se stalo, aproběhl kolem něj. Klaus ho střelil do zad.

Rónanovi rychle ubývaly síly. Sesul se do jehličí sramenem opřeným osmrk, zvedl se mu žaludek ado krku mu vytryskly kyselé šťávy. Odplivl si, ale Klause nepouštěl zvodítka.

Mladý muž zrychlil, vypadal jako loutka vedená opilým loutkohercem. Snapřaženou puškou obcházel srub. Srazil se sdalším vojákem. Chvíli na sebe nevěřícně civěli, pak téměř současně spustili palbu. Klaus trefil svého kamaráda ve zbrani do krku, samopal starého válečníka roztrhal Klausovu hruď na hadry, mladík však proti všem předpokladům pořád stál, adokonce znovu vystřelil. Oba muži padli současně.

Zbýval poslední. Rónan se zády opřel osmrk. Střílet zluku se naučil ve čtvrtém století od Hunů, od té doby vtom dosáhl absolutního mistrovství. Držet natažený luk vyžadovalo sílu, proto bude střílet bez míření, instinktivně.

Ze srubu se vyplížil velitel zásahu se samopalem vrukách. Vpodřepu se připlížil ke dvěma ležícím tělům. Vokamžiku, kdy kontroloval Klausův pulz, se mu do tváře zabořil šíp až po letky. Válečník, který prošel peklem východní fronty, vyslal do hloubi lesa vzteklou dávku ze samopalu. Ovteřinu později mu druhý šíp zmizel mezi žebry.

Němec se plazil pryč asnažil se přitom neutopit ve vlastní krvi. Rónan tiše nadával ase zavrčením vstal. Oko isrdce minul ocentimetr. Potácel se za plazícím se vojákem, přidržoval se stromů avyhýbal se mrtvolám milovaných psů. Předklonil se avyzvracel, vyplivl hořké sliny. Muž ho spatřil apokoušel se zpouzdra vytáhnout pistoli. Rónan se kněmu pomalu vydal, ze špalku vyprostil sekeru aza chůze mu ji zasekl do lebky.

Vkuchyni popadl zpolice dřevěnou krabici. Posadil se ke stolu, zvedl víko avyhrabal malou lahvičku sčernou tekutinou. Obsah jedním hltem vypil.

Jako by mu do hlavy vtrhlo stádo hořících koní. Slyšel vše. Šustění listí, pavouka cupitajícího po stěně, krev kapající zhrotu šípu.

Slyšel Šišku, který běžel sčumákem uzemě anešťastně utoho klel, stále však držel Amálčinu stopu.

Tu holčičku vám nenechám, vy bastardi! Už čistě zprincipu!

Přehraboval se vkrabičce. Vytáhl další lahvičku. Část obsahu vypil, zbytkem si polil krvácející ránu. Cítil, jak mu chladivá tekutina protéká vnitřnostmi. Vyčistí ránu atrochu zmírní bolest. Oba konce průstřelu zacpal vatou abřicho si ovázal fáčem.

Těžkopádně se zvedl zpět na nohy.

Skupina, která zpackala jeho odstřel, tady bude každou chvíli. Zpod postele vytáhl koženou kabelu, kterou měl připravenou pro podobné případy, apřetáhl si ji přes hlavu.

Prastarý… zaznělo mu vhlavě smutné zakňučení.

Jeden ze statných ovčáků ještě žil. Rónan kněmu zaklekl avzal jeho mohutnou hlavu do dlaní. Pes měl prostřelenou páteř anaštěstí nic necítil.

Zklamali jsme, Prastarý…

Nezklamali, jsem na vás hrdý, uklidňoval ho Rónan. Uvidíme se vpříštím životě, příteli. Teď spi.

Počkal, až ovčák zavře oči, avyrazil za vzdáleným hlasem Šišky.

6

Terén se stával neschůdným. Samael sLilith kráčeli po hřebeni skalnaté hory, jejíž strmé stěny spadaly po obou stranách do hlubokých roklí. Smíšený les nahradily rozkvetlé keře levandule, šalvěje amateřídoušky. Do kroku jim vyřvával zástup cikád. Již se nacházeli nad vrcholky okolních hor, adokonce se dostali na úroveň mračen, která nemají kam dál stoupat, atak se kumulují pod nebeskou blánou, kloužou po ní atěžknou. Horko se skaždým krokem zvyšovalo apot se znich jen řinul.

„Same, kašleme na to!“ ozvala se zdola Lilith. „To zvíře se stejně brzo zhroutí ajá ten sud sama nepotáhnu.“

Samael se ohlédl po člověku, který koulel očima aztěžka funěl, vypadal, že sebou každou chvíli sekne. Podíval se zpět kvrcholu. Zdál se mu stejně daleko jako včera.

Lilith ho došla akecla si na zadek. „Jsem utahaná. Nezapomeň, že stejnou štreku taky půjdeme dolů!“

Samael si sedl vedle ní. Uštvaný člověk se vděčně zhroutil na všechny čtyři. Lilith se natáhla, aby si natočila vodu. Naplnila sotva půl plecháčku. Vzala soudek, naklonila ho azkohoutku dostala posledních pár kapek.

„Tak, ajsme bez vody,“ zavrčela podrážděně.

Políbil ji na tvář: „Neboj, miláčku, žízní neumřeme.“

Chvíli se přehraboval vbatohu, pak popadl člověka ado žíly mu vrazil kanylu zakončenou hadičkou. Strčil si ji do pusy anasál jeho krev. Koulel nad tou lahodou očima, aby Lilith trochu zvedl náladu. Lidé měli tělesnou teplotu jen pár stupňů nad bodem mrazu akrev byla příjemně chladivá.

„Ochutnej,“ podával jí hadičku, ze které prýštila chladivá rudá tekutina. „Je osvěžující aplná živin.“

Ochutnala apřekvapeně vykulila oči.

„Dobrá viď?“ smál se Samael ado kanyly vrazil špunt. „Sice se mu rychle obnovuje, ale nesmíme ho vyzunknout naráz.“

„Tak co?“ ptala se Lilith autírala si pusu. „Zabalíme to?“

„Zastavit nás může jenom naše slabost. Jídla apití máme dost,“ ukázal Samael na člověka.

„Stejně bych se vrátila,“ zabručela Lilith ahodila ze svahu kamínek.

„Domů kmamince, jo?“ dobíral si ji.

„Až se tam doplahočíme, Same, stejně tam nic nebude. Myslíš, že jsi první, koho to napadlo?“

„To určitě ne. Ale kolik nadšených horolezců znáš?“

„Jenom tebe. Nikdo jiný není takový idiot, aby lezl vtomhle vedru po skalách!“

„Tak vidíš! Apotom, co se stalo Ikarionovi, se nikdo moc nehrnul, aby se dotkl nebe.“

„Ikarion byl retardovaný, kdo jiný by chtěl umět létat?“ vysvětlovala Lilith. „Taky ho zavřeli do blázince, hned jak ho vylovili zjezera.“

„To jo, ale dotkl se nebe,“ usmál se Samael.

„Stejně jako tvůj děda?“

„Přesně tak. Přišel při tom oruku.“ Samael se otočil aukázal kvrcholu hory. „Astalo se to támhle. Koukej, jak je tady nebeská blána nízko.“

Oba se zadívali kobzoru. Nebe opravdu vypadalo na dosah. Dokonce se zdálo, že se směrem knim svažuje. Ale to mohl být jen optický klam.

„Jsou to jenom pověry, Same. Stejně jako se říká, že rozbité zrcadlo přináší sedmdesát let smůly nebo že roh jednorožce zlepšuje erekci… Samé nesmysly! Vždyť tohle není ani nejvyšší hora.“

„To ne, ale nebeská blána je tu prý nejtenčí. Aznáš to proroctví…“

„Že můžeš nebeskou blánou projít, je jen teorie několika umíněnejch vědátorů! Stejně jako to, že fleky na nebi jsou lidská města, nebo to, že lidský dobytek je tu unás za trest, protože vminulém životě zhřešil. Jsou to nesmysly, které normálního démona nezajímají, chápeš?“

Samael si vzdychl. „Aty nechceš vědět, co je na druhé straně?“

„Nic tam není,“ zabručela Lilith. „Mě zajímá ekonomika abyznys. Ty máš rodinnou farmu alovy. Máme kamarády, večírky. Muziku adivadlo. Pití, drogy asex! Co chceš od života víc? Úroda lidského dobytka stále roste amáme se všichni dobře. Proč si musíš život pořád komplikovat nějakýma otázkama?“

Mezerou vmracích Samael nasupeně shlížel na svět pod jejich nohama. Na tenounkou stužku řeky, na Prašnou Křovinu velikosti knoflíku.

„Možná právě proto tě miluju,“ povzdechla si nakonec.

„Podle starého proroctví spáchají lidé zlo tak obrovské, že to ani nebe neunese, blána se ztenčí natolik, že jí budeme moci projít. Ahoroskopy vnovinách říkají, že to má být letos.“

„Horoskopy jsou jenom pověra aoprotržené bláně se píše každou chvíli.“

„Ale představ si jenom tu možnost! Mít vchod do jiného světa! Nezapomeň na Promethea, který se na druhou stranu dostal adaroval lidem oheň.“

„Jsou to jenom mýty, Same!“ rozhodila rukama Lilith. Sebrala ze země kamínek ahodila ho po člověku. „Hej ty! Jste vy lidi tam nahoře?“ píchla palcem kobloze.

Soumar na ni vyjeveně civěl.

„Ptám se: žijete tam nahoře?!“ zvýšila hlas.

Soumar začal kňučet atřást se.

„Nech ho, vždyť ho děsíš,“ usmál se Samael. „Lidi přece nemluví, zlato.“

„Dávám ti dva dny, Same,“ zvedla varovně prst. „Ajestli do té doby nevylezeme na ten debilní vrchol, tak na to kašlu, popadnu tady kamaráda amažu zpátky. ASame! Jestli se ipak budeš vzpírat, potrestám tě týdenním celibátem!“

„Jsi sprostá vyděračka, víš to?“ usmál se apolíbil ji.

7

Na světě není oddanější tvor než zachráněný pes. Šiška byl malý voříšek, měl však srdce velkého bojovníka apro Rónana by bez váhání skočil do ohně.

Zbezpečné vzdálenosti sledoval Amálčinu stopu, která se mísila skyselým zlým pachem jejích uchvatitelů. Dokázal ji sledovat ipřes to, že ji zakrýval mrtvý pach zplodin aoleje jejich vozidel. Teď seděl na kraji lesa, hrudníček hrdě vypjatý, ačekal, až kněmu přijde prastarý člověk Rónan.

Když utrmácený Rónan ulehl do kapradí, podrbal ho za ušima: Šikovnej pejsek, tenhle Šiška!

Voříšek dojatě přešlapoval. Uronil by inějakou tu slzu, kdyby toho byl schopen.

Vúdolí pod nimi stála stará vojenská pevnost. Rónan měl dojem, že zde kdysi pobýval. Buď jako voják, nebo jako vězeň, možná obojí. Za šestnáct století toho prožil tolik, že jednoduše nebyl schopen všechno si pamatovat.

Pevnost už dávno nesloužila svému původnímu účelu. Stalo se zní vězení. Nebo spíš internační tábor, jak tomu říkali noví páni Evropy. To odtud jezdily všechny ty vlaky plné zoufalství aděsu.

Rónan by se možná dostal dovnitř, ale ven už ne.

Jenže osud mu do cesty přihrál Amálku, aon za ni teď zodpovídal.

Zokraje lesa pozoroval betonové nástupiště. Čekal na vlak.

Klid, kamaráde.

* * *

Odpal!

8

9

10

Table of Contents

O LIDSKÉM DOBYTKU