František Kotleta

Příliš dlouhá swingers party

Epocha

&

freetim(e)publishing

(c) 2014

KNIHY FRANTIŠKA KOTLETY

V NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Trilogie Bratrstvo krve

Hustej nářez

(vydalo nakladatelství Klub Julese Vernea)

Fakt hustej nářez

(vydalo Nakladatelství Epocha)

Mega hustej nářez

(vydalo Nakladatelství Epocha)

Perunova krev

Perunova krev I

Perunova krev II

Příliš dlouhá swingers party

(samostatná kniha)

Obsah

Boží tango

Příliš dlouhá swingers party

Srdeční záležitost

Artefakt

Věnováno mé ženě,

protože tam jsme se seznámili.

A Jirkovi Vlčkovi za to,

že mě tam v patnácti přivedl.

Boží tango

Macaté černoščiny prsy se natřásaly nad mým obličejem ve zběsilém rytmu poga. Kdybych nebyl svázaný a ona vrukou nesvírala dýku, kterou přibližovala kmému krku, určitě bych si ten výhled iužil, ale takhle jsem jen doufal, že mě svými ňadry zadusí dřív, než mě podřízne jako podsvinče.

* * *

Navzdory blížící se smrti jsem vnímal dokonalou absurdnost situace. Ani ne před týdnem jsem totiž seděl upočítače ve svém promrzlém pražském bytě a snažil se dopsat knihu dřív, než vyprší grant zAkademie věd. Mou největší starostí bylo, jak znakladatele vytlačit zálohu na další knihu, abych měl na nájem. Teď jsem se potil rovným dílem strachem ihorkem uprostřed Západní Afriky a snažil se vzpomenout si na jediné zaklínadlo vbambarštině, které jsem si pamatoval zkonference opůvodních náboženstvích Afriky a na které jsem sbalil doktorku Olsenovou zHelsinské univerzity.

N be se ka weleli ke ni ika telephone ye wa! zařval jsem, ale hned mi došlo, že tohle není ono.

Telefon ti nepůjčím. Mrtví lidé ho stejně nepotřebují, odvětila pobaveně černoška anglicky a zabodla ostří nože do mého krku. Zporaněné kůže vyteklo prvních pár kapek krve.

* * *

Přechodové rituály jsou pevnou součástí každého primitivního náboženství. Jejich důležitost pro přijetí vlastní kultury jedincem si uvědomoval už Franz Boas, napsal jsem větu, jejíž vymýšlení mi zabralo asi pět minut, a přemýšlel jsem, jaký tam vrazím odkaz na literaturu. Čím víc odkazů na literaturu, tím větší je to věda, říkával jsem svým studentům sposměškem, ale zároveň jsem moc dobře věděl, že sám jsem otrokem tohoto pravidla. Seru na to, vrazím odkaz vdalší větě, kde bude Margaret Meadová, mávl jsem rukou a začal přemýšlet, jak do další věty zamontovat Meadovou. Tu jsem miloval. Skvěle se na ni balily studentky antropologie. Půlhodina zasvěcené přednášky oMeadové zpravidla stačila na líbání a dvacetiminutový přídavek ohistorii jejího výzkumu kmene Mundugomorů většinou vedl ksouloži.

Buch! Buch! Buch!

Tohle nebylo obyčejné bouchání na dveře. Mělo vsobě důraz, který mé dveře obvykle nezažívaly. Byly zvyklé na nesmělé ťuky, ťuky metalového kytaristy zespoda, který si pravidelně chodil půjčovat jídlo, protože byl za á zhulený jak pes a za bé neměl většinou ani korunu. Hrál sice ve třech kapelách, ale itak mu to stačilo sotva na nájem a trochu toho hulení. To jsme měli společné. Ne to hulení, ale potíže spenězi.

Buch! Buch! Buch!

Bouchání nabralo na intenzitě. Že by mladý Skočdopole přešel zhulení na pervitin?

Uložil jsem rozepsanou kapitolu, naprosto nenápaditě pojmenovanou Přechodové rituály, a vyrazil ke dveřím. Neměl jsem to daleko. Vmém 1kk nebylo daleko vůbec nic. Sdobrou vařečkou a trochou fantazie jsem mohl sedět na záchodě a přitom míchat guláš vhrnci.

Buch! začala další série bušení, když jsem otevřel dveře a pěst připravená na další bouchnutí se zastavila ve vzduchu. Zcela nečekaně patřila asi padesátileté blondýně vupjatém tmavozeleném kostýmku. Těch padesát jsem odhadl jenom podle vrásek na krku, protože jinak vypadala jako Sharon Stoneová, včetně toho výstřihu.

Doktor Tomáš Kosek? zeptala se hlasem, který není zvyklý na odpor.

Ano? odvětil jsem překvapeně.

Díky za pozvání, řekla a vešla do mého bytu. Po třech krocích se zastavila přesně uprostřed a rozhlédla se podezřívavě okolo, jako by tu hledala důkaz trestného činu. Teprve teď jsem si všiml jejího doprovodu. Šlo odva muže. Byli oblečení, jako by se právě vrátili znějakého letního čundru: zelené maskáčové kalhoty, černé vojenské boty, zelená trika a přes ně lehké světle hnědé bundy. Na prosinec, který venku zuřil, šlo odost nepatřičné oblečení.

Vyšší zmužů byl věkový souputník blondýny, ale působil mnohem zanedbaněji. Vypadal, že vživotě nejen hodně zažil, ale hlavně vypil. Druhý byl oněco mladší, mnohem drobnější a šlachovitější. Dominantní byl na něm velký orlí nos a dokonalá pleš. Padesátník zabouchl dveře a pak se na mě podíval, jako by mi měl oznámit, že je mu to líto, ale bude mě muset zastřelit.

Záchod, řekl.

Prosím? odvětil jsem zmateně.

Máte tu záchod, ne?

Jo, samozřejmě, že jo. Támhle, mávl jsem rukou směrem koné místnosti. Chlápek tam okamžitě vyrazil.

To jste se ke mně přišli vymočit?

* * *

Blondýna se zatvářila částečně pobaveně a zčásti znechuceně. Muž sorlím nosem jenom pohlédl kzáchodu, vněmž zmizel jeho parťák, a omluvně pokrčil rameny.

Pamatujete si pana Koudu? řekla, aby odvedla pozornost od zvuků, které se skrz tenké dveře začaly ozývat ze záchodu. Jak říkám, vmém bytě bylo všechno, bohužel, příliš blízko.

Nic mi to neříká, zavrtěl jsem hlavou zmateně. Tahle návštěva mě začínala celkem vytáčet.

Takový menší, černé kudrnaté vlasy, vystouplé břicho, věčně dýmka vpuse, vložil se do toho Orlí nos.

Jasně, Zdeněk Kouda, vzpomněl jsem si, odchytil mě minulý měsíc po přednášce osynkretických náboženstvích. Měl dobré znalosti brazilských magických rituálů. Takový zvláštní člověk se spoustou originálních názorů, dodal jsem.

Heuréka, ozvalo se ze záchodu. Vblondýnině tváři se objevilo čiré zděšení. Orlí nos znovu omluvně pokrčil rameny. Nastalé trapné ticho přerušilo spláchnutí. Za chvíli se otevřely dveře a padesátník proklouzl do koupelny, kde si vrychlosti umyl ruce.

Tak co, vyřešeno? Letí snámi do Afriky? zeptal se bezelstně.

Do jaké Afriky?! skoro jsem zařval překvapením.

* * *

Pane doktore, jmenuji se Klára Chlumská a jsem zúřadu vlády. Pan Kouda pro nás pracuje na jednom delikátním případu, který se týká naší vojenské jednotky vMali. Vyžádal si vaši spolupráci přímo na místě. Na vojenském letišti ve Kbelích na vás čeká armádní speciál, aby vás do Mali tady spány Hortem a Gibsonem, udělala krátkou pauzu, při které zpražila pohledem padesátníka, který, jak jsem pochopil, byl tím druhým jmenovaným, dopravil.

Cože?! vypadlo ze mě. Nechápavě jsem sledoval obličej blondýny a čekal, kdy na mě začne vykřikovat něco oskryté kameře.

Pokud se nepletu, jste expert na africkou magii a právě magie nám teď vAfrice dělá poněkud potíže, řekla a zvýrazu její tváře bylo jasné, že sama nevěří tomu, že přesně takovou větu vypustila zúst.

Opřel jsem se ostůl a měl jsem co dělat, abych se hystericky nerozesmál. Měl jsem pocit, že se mi vbytě zhmotnily halucinace metalového kytaristy zespoda, kterému někdo prodal opravdu špatné hulení.

Pan Kouda se trochu obával, že zjeho nabídky nebudete úplně nadšený, takže vám mám vyřídit starou antropologickou zásadu, že není podstatné, zda něco funguje, nebo ne, ale zda na to lidé věří, udělala krátkou dramatickou pauzu a dodala: A my vás potřebujeme na to, abychom pochopili, proč a jak lidé věří, řekla spřimhouřenýma očima, jak se snažila, aby ten proslov interpretovala správně. A pak je tady samozřejmě věc velkorysého platu zfondů ministerstva národní obrany a nabídka, že ten váš grantík zAkademie věd můžu nechat prodloužit lusknutím jednoho prstu, dodala se sebevědomým úšklebkem.

Jednoho prstu?

To je taková interní legrácka, usmál se pan Hort a pan Gibson ktomu řekl Ups, protože během blondýnina proslovu si začal hrát se soškami na mé polici, přičemž mu zjedné znich upadl návlek na penis.

Opatrně! vyjekl jsem. To je soška Bakulgy, démona mužnosti. Za jeho urážku hrozí ztráta mužské síly, řekl jsem automaticky.

Mužské co? odvětil Gibson.

Bude zvás impotent, vysvětlila ochotně blondýna.

Padesátník zbledl a rozklepanýma rukama vrátil Bakulgovi návlek zpět na jeho neúměrně velký penis. Pan Hort jej přitom vyděšeně sledoval. Vypadalo to, že svírou mají trošku problém ioba moji pánští návštěvníci.

* * *

Během hodiny jsem měl sbaleno. Do dvou velkých tašek jsem narval všechny knihy oafrické magii, které jsem měl doma, nějaké sborníky zkonferencí a pár výpisků zčetby deníků různých cestovatelů, kteří se stímhle tématem na černém kontinentu potýkali. Soblečením jsem problém neměl. Minulý rok jsem strávil půl roku na stáži vBrazílii při výzkumu tamních synkretických náboženství a pohyboval jsem se hodně po venkově iv pralese. Měl jsem na to slušnou výbavu trekingových bot, kraťasů ilehkých bund proti větru a nenadálým přívalům deště. Nakonec jsem do jedné tašky hodil pro štěstí isošku Bakulgy, což Gibson dost ostražitě sledoval, a přibalil isvůj notebook. Strochou štěstí stihnu dopsat tu pitomou knihu.

* * *

Odeset hodin později jsme rolovali vBamaku, hlavním městě státu Mali. Oproti zmrzlé zimní Praze tu byl teplotní rozdíl skoro padesát stupňů. Slunce naštěstí zrovna zapadalo za obzor, ale itak mě rozpálený vlhký africký vzduch praštil do hlavy. Gibson sHortem to vyřešili tak, že si hned po přistavení schůdků kletadlu a otevření dveří vrazili cigarety do pusy a zapálili si. Já jsem nikdy nekouřil.

Vojenský speciál zastavil vodlehlé části letiště. Poznal jsem to podle toho, že na dohled byla jen malá strážní budka, nad níž se třepotala malijská státní vlajka se zeleným, žlutým a červeným pruhem. Na konci měla rozčepýřené okraje, takže červený pruh byl už mnohem tenčí než ty ostatní.

Sešli jsme dolů po schodech a naproti nám vyrazil vojenský džíp. Měl na sobě francouzskou vlaječku a vojenské maskování, ale seděli vněm dva civilové. Hubený černoch černý jak svědomí spartakiádního vraha a potom menší chlapík svystouplým břichem, černými kudrnatými vlasy a hnědýma očima Zdeněk Kouda.

Auto zastavilo těsně před námi, a to poměrně prudce. Přední kola se přestala točit sotva půl metru před Gibsonem. Černoch za volantem se buď naučil řídit minulý týden, nebo byl milovníkem adrenalinu.

Kouda seskočil zdžípu a podal mi nadšeně ruku.

Jsem rád, že jste na mou nabídku kývl. Doufám, že jste měl příjemný let, řekl a tvářil se přitom, jako bych byl jeho synovec, kterého právě propustili zvězení po dvaceti letech, a on se rozhodl mu ztracený čas vynahradit bazénem plným nahotinek.

Cesta dobrá byla, ale tichá, zpražil jsem pohledem své dva společníky, kteří se už nasoukali do džípu. Naštěstí mi alespoň pomohli schovat do úložné části vzadu zavazadla.

Mí hoši nejsou placení za poskytování informací, ale za jejich zjišťování. Všechno se dozvíte během asi půl hodiny. Pokud nejste cestou příliš unaven, rád bych, abyste se snaším problémem seznámil co nejdříve, prohlásil a naskočil zpátky na přední sedadlo spolujezdce. Sotva jsem se nasoukal dozadu do auta, černoch dupl na plyn a prudce se rozjel, jako by snad letadlům záviděl jejich zrychlení.

* * *

Poměrně plynule jsme prokličkovali Bamakem. Delší část cesty jsme projížděli okrajovými částmi plnými slumů. Město mělo skoro dva miliony obyvatel a stejně jako vJižní Americe, na kterou jsem paradoxně zvyklý víc než na Afriku, itady byla většina znich napresovaná vchudinských čtvrtích. Víc než autům se tak náš řidič musel vyhýbat lidem a jimi taženým povozům. Nejnebezpečnější se ale ukázaly kozy, které měly evidentně pocit, že případnou srážku sautem musejí vyhrát ony. Navzdory jízdnímu stylu řidiče si to žádná znich neověřila na vlastní kůži. Měl jsem pocit, že je mu to upřímně líto.

* * *

Jeli jsme sotva dvacet minut, když jsme se dostali do části města, kde nebyli stavebním materiálem rákos, bláto, plech a bedny od humanitární pomoci, ale beton, ocel a sklo. Na jedné křižovatce tu stál dokonce semafor a navíc knelibosti našeho řidiče fungoval.

Tahle část Bamaka prozrazovala, že město zažilo lepší časy. Ty ale odešly spolu sposledním vojenským převratem a následným islamistickým povstáním. Vousáči skalašnikovem vjedné ruce a koránem vdruhé se rozhodli, že to nejlepší pro Mali bude šaría, tedy ženská obřízka, střílení bezvěrců, zákaz hudby a tance a jiné muslimské kratochvíle. Francouzi sCizineckou legií včele však zastávali opačný názor a dost razantně se vtisícových počtech postavili na stranu slabé malijské vlády. Tvrdé a rychlé útoky ve velkých městech spolu sleteckým bombardováním islamistických základen na venkově přinesly brzy vítězství a pro většinu Mali relativní klid. Islamisté zmizeli do hor, a pokud zůstali ve městech, tak se skrývali, svýjimkou občasných útoků na nenáviděné Francouze. Tedy nenáviděné. Obyčejní civilisté je měli rádi. Mnohem radši než islamisty. Jenže vousáčům byla vůle obyvatel ukradená. Důležité bylo, co si myslí jejich imám. Když přitom dostatečně srdnatě křičel Alláh akbar, šla vůle lidu stranou. Ostatně, to je základní vlastnost všech podobných fanatiků. Věří, že to, co je pro lidi nejlepší, se jim musí vysvětlit pomocí rozpálených hlavní samopalů.

Zastavili jsme před železnou bránou chráněnou před případným útokem sebevražedného atentátníka vautě napěchovaném trhavinami třemi betonovými zábranami, kolem kterých bylo potřeba pomalu prokličkovat. Francouzský voják ubrány se sveřepým výrazem vočích nás ani neprohlížel. Kouda na něj jenom zamával, ukázal na svůj obličej a za moment se brána začala pomalu otevírat. Chvíle zběsilého manévrování a ocitli jsme se vsamém srdci francouzské vojenské základny.

* * *

Projeli jsme jí skrz. Všude panovala uvolněná atmosféra. Francouzi měli dobojováno, islamisté byli zahnaní do děr a všichni si jen užívali klid poté, co válka skončila, a oni čekali na plány postupného stahování. Tedy všichni ne. Podle zpráv, které jsem si během letu našel na internetu, by tu mělo pár stovek vojáků zůstat jako záruka stability a zároveň výcvikoví instruktoři zdejší armády.

Zastavili jsme ujednopatrové bílé budovy smodrým pruhem na úrovni střechy. Moje francouzština byla sice stejně dobrá jako recepty Ládi Hrušky, ale že je to nemocnice, jsem poznal itak. Stačil mi ktomu červený kříž nad nápisy uvchodových dveří. Proklouzli jsme sKoudou dovnitř. Zbytek posádky džípu nás nenásledoval.

Prošli jsme tichou chodbou, minuli několik zavřených dveří a nakonec skončili ulítaček se žlutým trojúhelníčkem se známým symbolem, který si do svého názvu vypůjčila nejedna metalová kapela.

Biohazard?

Buďte vklidu. To je tu jen kvůli tomu, abychom odradili případné zvědavce, mávnul rukou Kouda a svým mocným břichem rozrazil nezamčené dveře.

Za nimi chodba pár metrů pokračovala a končila udveří, které hlídali dva mlčenliví francouzští vojáci. Nechali nás bez problémů vejít dovnitř. Kouda za námi opatrně zavřel, jako by se snad bál, že ty tři chlapy na kapačkách probudí. Byla to zbytečná obava. Stačil letmý pohled, a pokud nevegetovali vkomatu, tak vněčem, co se mu hodně blížilo. Každému stál uhlavy postele přístroj měřící životní funkce. Vypadalo to, že jsou stabilizovaní bez jakýchkoliv výkyvů.

Sylvian Dubois, Alfred Decault a Petr Pavlík, ukázal postupně na jednotlivá lůžka. Měli vycházku a vyrazili do města za holkama. Ráno je našla bamacká policie. Už byli takhle. Žádné zjistitelné zranění jako rána do hlavy nebo snad poškozené vnitřní orgány, žádný jed, žádná omamná látka. Poslali jsme vzorky jejich krve až do Paříže, ale itam si na tom vylámali zuby.

Při pohledu na dva francouzské a jednoho českého vojáka připoutané bezmocně na lůžku jsem začal propadat panice. Co já tu, proboha, vůbec pohledávám?

Pane Koudo, já jsem sice doktor, ale mám doktorát zantropologie a religionistiky. Nejsem lékař, neodpustil jsem si trochu sarkasmu.

Kouda se na mě chápavě usmál a vytáhl zkapsy kousek látky, který mi opatrně podal. Tohle svíral vruce český voják, řekl, jako by se tím mělo všechno vyjasnit.

Vzal jsem látku opatrně do dlaní rozbalil ji.

Vypadá to jako grigri, nějaká kost, nejspíš hadí, sušené byliny, už dost rozpadlé, a nějaký prach. Tipuji, že znějakého hrobu nebo posvátného místa. Na Haiti nebo vLouisianě bych řekl, že nějaký druh vúdú, ale tady to bude dílo nějakého kněze Vodunu nebo šamana, který dlouho pobýval vBeninu nebo Nigérii. Víc vám ktomu neřeknu. Pošlete to také na analýzu, třeba je vtom přírodní jed, který to všechno způsobil, pokrčil jsem rameny.

To už jsme udělali a bylo nám to kničemu, ozval se za námi rázný hlas. Chlap, kterému patřil, byl vysoký urostlý řízek včeské uniformě, přes kterou měl navlečený lékařský plášť. Moc mu neseděl, takže ho nejspíš jenom někde popadl a nasadil.

Major Kašpar, lékař české mise, představil nás Kouda.

Říkejte mi Lukáši, nesnáším formality, zašklebil se urostlý chlapík a napřáhl ke mně svou ruku. Měl zatraceně pevný stisk. Nebyl jsem na to zvyk lý. Akademici většinou tiskli ruce tak nějak mdle, jako by jim to připadalo trapné. Navíc stisk okamžitě pouštěli a schovávali hned ruku do kapsy. Lékař jako by si naopak chtěl to spojení dvou neznámých lidí vychutnat.

To, co držíte vruce, ale není ta hlavní záhada. Horší je, že mají všichni na hrudi zranění, která se odmítají hojit, řekl, když mou ruku konečně pustil. Popošel kčeskému vojákovi, sundal zněj lehkou přikrývku a pak odkryl bílou nemocniční košili, do které jej navlékli. Na hrudi vojáka se vyjímal čtverec gázy přilepené pevně ktělu. Major jednu její část opatrně odlepil, a poskytl mi tak pohled na změť jizev propletených mezi sebou vmalém nepravidelném kruhu. Teprve po chvíli jsem vté změti objevil vzorec. Šlo bezesporu onějaký symbol. Těžko však mohl znázorňovat něco konkrétního, podstatný byl spíš celkový dojem, který vyvolával. Jednotlivé jizvy okolo sebe proudily vpravidelných vzorech. Působilo to na mě trochu jako pavučina, ale pavouka, který měl smysl pro detail a konceptuální umění.

Ti ostatní to mají taky? zeptal jsem se.

Ano. Na chlup stejné. Apokud jste si všiml, tak to vypadá, jako by se jim to teprve před pár hodinami zahojilo. Přitom tu leží už druhý týden. Průměrně jednou za den to začne krvácet. Nic na to nepomáhá. Jednoho jsme zašili a akorát se to zhoršilo. Popraskala mu kůže, stehy přes noc povolily a tělo je vypudilo. Nikdy jsem nic takového neviděl, stejně jako francouzský personál, který tady slouží. Přivezl jsem sem itři doktory zLékařů bez hranic, kteří mají základnu na okraji města. Jeden se akorát pokřižoval, ale nikdo neví, co stím, pokrčil rameny major Kašpar.

Připomíná vám to něco? promluvil po čase Kouda, když mě nechal chvíli vynadívat.

Zavrtěl jsem hlavou.

Nikdy jsem nic takového neviděl. Alespoň si to nepamatuji. Vyfotím si to a zkusím se na to podívat vklidu, řekl jsem a vytáhl zkapsy mobil. Udělal jsem pár fotek a pak ještě požádal majora, aby mi pro jistotu ukázal jizvy obou Francouzů. Nafotil jsem si ije. Potom je lékař zase pečlivě zalepil a přikryl.

Jestli mě omluvíte, musím se jít připravit na noční akci. Francouzská rozvědka chystá zátah na skupinku islamistů, která se má skrývat vtovární čtvrti na okraji Bamaku. Musí mít vzáloze lékaře a já si vytáhl kratší sirku, usmál se a na rozloučenou nám oběma postupně stiskl ruce.

* * *

Když lékař odešel, vyrazili jsme pryč imy. Kouda mě doprovodil před nemocnici, kde si až sakrálně nacpal do dýmky tabák a pak jej suspokojením zapálil. Promluvil až po třech mocných šlucích.

Fascinující, že?

Znělo to, jako by na pokoji neměl tři chlápky vkomatu, ale objevil smečku vakovlků. Na to nešlo nijak reagovat. Jen jsem rozpačitě pokrčil rameny.

Dostali se určitě do křížku sněkým, kdo praktikuje magické rituály, ale stejně pořád nevím, jak bych vám mohl pomoci. Magie je záležitost sugesce, má vliv jen na ty, kteří na ni věří, a ti chlápci rozhodně nejsou pod vlivem nějaké sugesce. Tady musí působit nějaké objektivní faktory, na které jste dosud nepřišli.

Kouda jen pokrčil obočím, jako by přesně takovou odpověď čekal, a nevím proč, ale považoval ji za zábavnou.

Uvažujete jako vědec, ne jako detektiv.

Detektiv?

Jistě, detektiv. To totiž já a mí společníci jsme. Tedy přesněji řečeno, já jsem právník, ale ve své praxi se specializuji na netradiční případy, které potřebují nejen zastupování usoudu, ale ivyšetřování. Proto zaměstnávám Gibsona sHortem. Jsou to bývalí policisté. Armáda si nás najala právě kvůli vyšetřování. Nelíbí se jim, že jeden znašich statečných chlapců je vkomatu a oni nevědí proč a kdo za to může. Umíte si představit titulní stránky novin, až bude muset ministr obrany spravdou ven?

Ale já nejsem detektiv, zamračil jsem se na něj a cokoliv jsem měl vúmyslu dál říct, jsem vypustil do ztracena. Navzdory mé zarputilosti mi začínalo pomalu docházet, kam vlastně míří.

Když najdeme toho, kdo jim to způsobil, najdeme určitě způsob, jak je uzdravit. Takže se nebojte, já po vás nechci, abyste našel protikouzlo, ale abyste mi pomohl najít toho, kdo jim to udělal. Pan Gibson už zněj to protikouzlo vymlátí, věřte mi, zašklebil se tak, že mi přeběhl mráz po zádech.

* * *

Když dokouřil dýmku, předal mě Kouda svému řidiči. Ten mě odvezl jen pár metrů od nemocnice ktřípatrovému domu. Nejspíš šlo ozařízení pro krátkodobé ubytování hostů na základně. Od francouzského vojáka na recepci jsem si vyzvedl klíče a pak mi náš bezejmenný řidič pomohl odnést věci do pokoje.

Zkusil jsem padnout na postel a spát. Nešlo to. Tak jsem si vybalil věci, otevřel počítač, stáhl do něj fotky ztelefonu a chvíli civěl na spleť jizev. Naprosto nic mi to nepřipomínalo. Vytáhl jsem všechny knihy, které jsem si vzal ze svého pražského bytu, a jal se prohledávat stránku po stránce, jestli někde nenarazím alespoň na zmínku oněčem podobném. Nakonec jsem se přesunul is knihami na postel a nevím ani jak, ale usnul jsem.

* * *

Vzbudil jsem se ne zrovna vlastním přičiněním. Nade mnou stál Gibson a dost razantně mě svíral za ruku a třásl mnou. Otevřel jsem oči. Venku ještě vládla tma. Zrak mi padl na Zápisky cestovatele po Africe západní a jeho zkušenost svírou obyvatel zdejších od Karla Winkelhöfera. Byl to slušný tlustopis, takže mě napadlo, že bych sním mohl bývalého policajta praštit, aby stím třesením už přestal.

Vstávejte, řekl, když zjistil, že jsem otevřel oči.

Jestli máte zase potřebu, tak záchod je vzadu. Kvůli tomu jste mě budit nemusel, zabručel jsem.

Gibson pobaveně zatřásl hlavou.

Máme další komatózní exempláře. Kouda na vás čeká vnemocnici.

* * *

Vnemocničním pokoji, kam mě Gibson zavedl, bylo zatraceně plno. Stáli tam nejen Kouda a major Kašpar, ale ijeden francouzský lékař a dva vojáci. Poznal jsem uniformy Cizinecké legie a podle množství frček šlo nejspíš odůstojníky. Mluvili spolu francouzsky a já nerozuměl ani slovo.

Kouda mě ostatním ani nepředstavil. Rovnou mě chytil za rameno a zavedl ke čtyřem postelím. Každá už měla svého pacienta. Ani jeden znich nebyl voják. Podle mohutných vousů šlo oislamisty.

Hoši zlegie dnes měli ulehčenou práci. Když vtrhli do bytu, našli tam tuhle partu už takhle, zašeptal a pak něco francouzsky prohodil kostatním. Jeden zlegionářů vytáhl zbrašny, kterou měl přes rameno, plastový sáček. Vněm bylo další grigri.

Mohl bych to vidět? zeptal jsem se.

Kouda se chvíli dohadoval slegionářem, který nakonec vzal do ruky papírový kapesník a sjeho pomocí otevřel plastový pytlík, jehož obsah vysypal na stolek. Nejspíš byl opatrný kvůli případným pozůstatkům DNA.

Bylo to opravdu další grigri. Jeho složení bylo stejné jako uvojáků. Na chlup stejně vypadaly iornamenty, které měli islamisté na hrudi.

Chci vidět ten byt, kde je Francouzi vyhmátli, řekl jsem.

Advokát pokýval hlavou: Zítra se domluvím sfrancouzskou rozvědkou, aby nás tam odvezli.

Musíme tam teď. Opravdu, řekl jsem a myslím, že jsem do svých slov dal natolik dostatečný důraz, aby mi Kouda vyhověl.

Následovala několikaminutová hádka ve francouzštině soběma důstojníky. Podle toho, jak ten vyšší znich rezignovaně mávnul rukou, mi došlo, že můj současný šéf ji vyhrál.

* * *

Během dvaceti minut jsem seděl vdžípu, který nás vyzvedl zletiště. Měl istejného řidiče. Jen Kouda chyběl. Místo něj seděl vepředu mladší zlegionářů, snimiž jsem se setkal vnemocnici. Pánové Hort sGibsonem dorazili vneprůstřelných vestách bez označení. Přes ně měli vesty, kterým se, jak jsem později pochytil, říká taktické, se spoustou kapes. Oba měli za pasem pistole, každý dvě, a Hort navíc vruce držel náhradní neprůstřelnou vestu.

Pro vás. Prý jestli se vám něco stane, máme po prémiích, usmál se a pomohl mi obléct se do vesty. Poprvé vživotě jsem měl na sobě něco takového.

Džíp se prudce rozjel. Navzdory předchozí zkušenosti jsem to nečekal. Praštil jsem se čelem do opěradla řidiče a vypadl mi zruky batůžek, který jsem si rychle sbalil ve svém pokoji. Obsahoval pár propriet, které se nám mohly hodit. Ohnul jsem hřbet a šmátral po něm. Prudká zatáčka, narazil jsem do batůžku, a protože nebyl zavřený, všechno se rozsypalo po podlaze.

Pomůžu vám, sklonil se iGibson, který seděl vedle mě. Vneprůstřelné vestě mu to šlo stejně špatně jako mně.

Chvíli šmátral po podlaze, ale pak ztuhnul a vrhl na mě vyděšený pohled.

Máte Bakulgu? usmál jsem se a Hort, kterému došlo, proč Gibson tak zbledl, se hlasitě rozesmál.

* * *

Když jsme po tři čtvrtě hodině dorazili na místo, začínalo svítat. Šlo otovární čtvrť na konci města. Tedy bývalou tovární čtvrť. Podle stavu budov se tu něco naposledy vyrábělo, ještě když JFK proháněl na mafiánských večírcích holky. Pilíře továrních hal zrezivěly, skla voknech zmizela, ať už je někdo odstranil a použil, nebo prostě vymlátil, a příjezdové cesty zarostly trávou a křovinami. Jenže opuštěné to tu nebylo ani náhodou. Do prázdných budov se nastěhovali lidé. Uprchlíci, lidé mimo zákon nebo prostě chudáci, kteří neměli ani na tu chýši zkrabice od humanitární pomoci.

* * *

Zastavili jsme na odlehlejším místě pod rozkošatělou akácií. Řidič si položil na sedadlo spolujezdce kalašnikov, zapálil si cigaretu (při řízení kupodivu nekouřil) a mrknul na nás na rozloučenou. Legionář si upravil zelený baret a vyrazil ostrým krokem vpřed. Prošli jsme okolo první haly. Skrz prázdné otvory po dveřích jsem viděl, jak se místo proměnilo ve fascinující sídliště. Lidé, včetně kompletních rodin, si tu zabrali svůj kousek prostoru, který papírovými krabicemi nebo prostě jen kusem špinavé plastové fólie rozdělili, aby si vytvořili soukromí pro bydlení. Jediný, kdo už byl vzhůru, byly ženy, které udržovaly malá ohniště a chystaly snídaně pro své rodiny. Nikdo si nás nevšímal. Jako bychom byli neviditelní. Mí společníci se chovali úplně stejně. Legionář iGibson sHortem prostě míjeli bídu tohohle světa, aniž by jim stála byť jen za zvědavé mrknutí. Nejspíš si na ni zvykli jako na zdejší nutný kolorit.

Afričané na tom byli stejně, co se týkalo mužů vneprůstřelných vestách.

* * *

Otři haly později jsme dorazili kbudově, která dřív sloužila jako dělnická ubytovna. Byl to vlastně takový obrovský čtyřpatrový činžák. Tady nejspíš bydleli ti bohatší nebo prostě dravější. Uvchodu, vněmž chyběly dveře, ležel nějaký černoch.

Mrtvý? zeptal jsem se.

Smrdí katou, takže je jenom zfetovaný, máv nul rukou Hort a překročil ho.

Tak fajn, počkáme tady, řekl jsem a našel si vrohu zadní místnosti místo, do kterého jsem se usadil. Zbatohu jsem vytáhl African Magic: Traditional Ideas that Heal AContinent, abych čekáním úplně neztrácel čas.

Ačekala.

* * *

* * *

* * *

* * *