Copyright © Michaela Merglová, 2021

Cover illustration © Žaneta Kortusová, 2021

Drawing © Žaneta Kortusová, 2021

Cover art © Lukáš Tuma, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0012-4 (print)

ISBN 978-80-278-1029-1 (ePub)

ISBN 978-80-278-1030-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1031-4 (pdf)

Vyhnanství si na princi vybralo svou daň. Vypadal starší, lícní kosti mu ostře vystupovaly z hubené tváře, pleť měl šedou a poznamenanou těžkými roky. Přesto mu oči hořely vzrušením, když sestupoval krajinou svých předků.

V okolí bzučela hejna much. Pod svahem ležela mrtvola draka, a i když se v šeru téměř nedaly rozeznat její obrysy, puch z rozkládajícího se těla otravoval vzduch tak, že se nedala minout.

Odlesky svítilny přeskakovaly po černých šupinách, které jako by se propadaly do sebe.

Dračí hlava se hýbala.

Símiran polekaně stáhl ruku, než si uvědomil, že to jsou jen tlustí červi rochnící se v mrtvém mase. Zmocnila se ho nevolnost, padl na kolena a začal zvracet.

„Pane! Pane, jste v pořádku?“

Po boku se mu objevil postarší muž, bělovlasý, ale podle svalnatých rukou dosud statný jako býk.

Símiran si otřel rty. „V mém snu, bylo to méně… silné. Ten puch…“

„Je to ohavné, máte pravdu. Přál bych si, aby ten návrat domů byl trochu důstojnější. Tady. Vezměte si to jako roušku.“ Muž mu pomohl zpět na nohy, zatímco si Símiran přitiskl na obličej potrhanou šálu. Nepomáhala moc, ale to nejhorší odstínila.

Princ zvedl svítilnu a znovu si začal prohlížet mršinu.

Nemohlo být pochyb.

Tohle byl drak, nestvůra, která obsadila Colech a na desítky let učinila z města i jeho okolí neobyvatelnou pustinu.

Princ se zadíval do vyhaslých očí, v jejichž koutcích tančily už jen hladové světlušky. Poklekl, natáhl dlaň a dotkl se čumáku mrtvého zvířete.

Stařec zalapal po dechu. „Pane!“

„Příteli,“ promluvil princ k drakovi. „Můj děd Aerchan byl kdysi zavražděn Lugem z Dussu, uchvatitelem, který dobyl Colech, zabil mého děda i otce a matku donutil k vyhnanství daleko od domova, když jsem ještě spočíval v jejím lůně. Tys přišel ze severu a potrestal tu nespravedlnost, když jsi Luga upálil v jeho pýše na hradbách mého města – a za to ti skládám svůj dík. Odpočívej v pokoji.“

Vstal a vykročil od mrtvého draka dál mezi stromy.

„Pane, Colech je opačným směrem!“ zavolal za ním sluha.

„Nejdu do Colechu.“

„A kam tedy jdete?“

„Aerchan kdysi vyrazil na lov, ale sjel z cesty a ztratil své druhy z dohledu. Dorazil na místo jen nedaleko svého města – na místo s bílými kameny a posvátnými stromy. A tam potkal svůj osud.“

Princ pozvedl svítilnu. Světlo ozářilo kruh kamenů a velkých prastarých stromů. Z jednoho kmene na ně shlížela ptačí lebka vrostlá do dřeva, jako by mu vždycky patřila. Větve i kořeny se divoce proplétaly. Kmeny se k sobě nakláněly jako staří milenci a z černé kůry vystupovaly vybělené kosti. Nejen ptačí.

Sluha zbledl. „Pane, možná bychom měli…,“ začal, ale v té chvíli princ prudce otočil hlavu.

Vzduch se zachvěl a zhoustl, jako by stromy vycítily jejich přítomnost.

Ozval se hlas.

Princ ucítil na prsou tíhu. Dýchalo se mu ztěžka a každé vlákno jeho bytosti se napínalo jako struna.

Tam, kam světlo už téměř nedosáhlo, spatřil temnou prohlubeň jeskyně. Stála tam žena. Hubené tělo zakrývaly urousané prameny černých vlasů a náhrdelníky z peří a kostí. Oči měla pichlavé a hluboké jako studny.

Tohle nebyla jen obyčejná čarodějnice nebo divoženka z lesů, ne.

Tohle byla přadlena osudů.

Princ k ní vykročil, ale sluha ho chytil za paži. „Ne, pane!“

„Pusť.“

„Ne! Pane, prosím, vyslechni mě!“

„Vím, co mi chceš říct. Vím, před čím mě chceš varovat. Ale už jsem se rozhodl. Musím znát odpovědi.“

„Jako váš děd? Nevzpomínáte si, co se stalo? Přadlena osudů mu pověděla, že černý oř přinese jeho smrt a jen kvůli tomu se pohádal s Lugem z Dussu!“

„Nezkoušej mi bránit v cestě.“ Princ setřásl jeho ruku a vykročil k čekající ženě.

Ta se na něj usmála. „Vítej, Símirane.“

„Čekala jsi mě?“

„Čekám mnohé, mladý princi. Otázkou je, co čekáš ty? Ušel jsi dalekou cestu – zpoza severní strany hor přes celou Delavu až sem, k mrtvému městu. Pověz mi proč.“

„Měl jsem sen. Uviděl jsem mrtvého draka a spatřil jsem znovu vzkvétat město mých předků. Jsem tu, abych se dozvěděl víc o svém osudu.“

Zasmála se a zabloudila pohledem ke starci, který se choulil stranou. „Možná bys měl poslouchat svého sluhu, Símirane. I tvůj děd stál v těchto lesích a chtěl znát svůj osud. Takové poznání je ale dvousečná zbraň a jen ti nejlepší jí dovedou vládnout. Víš jistě, že to dokážeš?“

V očích mu zahořela ctižádostivost. „Ano.“

„Dobrá. Povím ti o tvém osudu. Ale taková služba si žádá víc než tvůj hezký úsměv.“

Princ se ztěžka nadechl a vytáhl z pochvy u pasu dýku.

„Pane!“ vykřikl sluha a vrhl se k němu. „Nemůžeš prolít svou krev!“

„Já vím.“

Čepel se zakousla starci do krku. Hrot přeřízl krkavici a rudý proud vystříkl princi na šaty.

Sluha nevěřícně vytřeštil oči. Pokusil se prsty zastavit život unikající mu z těla. Chtěl promluvit, ale v ústech mu jen zabublala krev.

Símiran od něj odstoupil. „Odpusť,“ zašeptal.

Bělovlasý muž padl na kolena, v hrdle mu vlhce zachroptělo. Zaškrábal prsty v hlíně, jako by se pokoušel doplazit ke svému vrahovi. Síly mu ale ubývaly. Naposledy sebou zacukal a strnul. Pohyb ustal. Sípání doznělo.

Princ se na mrtvého muže díval, ale necítil nic. Od chvíle, kdy měl ve snu vidinu, věděl, jakou cenu bude muset zaplatit, až sem přijde.

Nejstarší sluha. Jediný věrný, který mu zbyl po všech těch letech mizérie a vyhnanství. Poslední přítel.

„Princi,“ ozvala se přadlena osudů.

Zvedl oči.

Teď už nebylo cesty zpět.

„Je tvůj,“ zašeptal a odvrátil se, když se kořeny posvátných stromů zavlnily. Zadíval se pevně na ženu před sebou a soustředil se na její rysy, aby nemusel vnímat, co se za ním děje. Slyšel však praskání, čvachtavé zvuky trhaného masa, mlaskání rvaných žil.

„Pověz mi o mém osudu,“ vyzval přadlenu roztřeseným hlasem.

Žena se usmála.

1.

Jestřábice

„Ty chceš otomhle psát píseň?!“

„Jistěže. Bude se to jmenovat Cuchenan opravář acelé dvě sloky budou otom, jak jsi hrdinně porazil zatékající střechu.“

mráz se zařezával dokostí, aipřes zhusta padající sníh byly jasně vidět krvavé skvrny lemující rozrytou závěj. Obří divočák sraněným bokem se hnal pryč dostínu stromů. Eogham, jeden zválečníkůDvanáctky Raíka zDussu, pobídl koně. Zazády slyšel štěkot brakýřů, kopyta koní tlumená vrstvami sněhu akřik kopiníků. Byl ale rozhodnutý zasadit smrtící ránu sám.

Nadhodil si kopí.

Netušil, že jen pár okamžiků ho dělí odnejhorší nehody jeho života.

Daleko zajeho zády jel iCuchenan, nejen jeden zDvanáctky, ale ten nejlepší znich, jak prokázal vlétě vtradičním zápase. Oproti Eoghamovi věděl, že smrtící ránu nezasadí. Stačilo mu však vědomí, že byl prvním, kdo prolil divočákovu krev. Ipro něj si osud toho dne připravil nepříjemné překvapení. Sice se oněm neměl narozdíl odEoghama ještě nějakou dobu dozvědět, kolesa starého proroctví se však právě toho podmračeného zimního dne měla roztočit naplno.

* * *

Minangar zazíval. Jako správný umělec ani on nevstával dřív, než slunce vystoupalo vysoko naoblohu. Čestnou výjimku tvořila rána, kdy ho zpostele donutily vstát nepříjemné okolnosti jako něčí manžel svidlemi, něčí otec svidlemi nebo, tak jako dnes, něčí bratr. Překvapivě zatím bez vidlí. Zato však se značně podrážděným hlasem.

Dívka se pohnula až se třetím zaklepáním. Tou dobou už byl Minangar vkalhotách, skošilí abotami vruce asprsty naklice okna.

Předchozí zkušenosti ho přece jen naučily neplýtvat časem.

Dívka vypadala překvapivě klidně. Posadila se aodhrnula si vlasy ztváře. Odhalila tak rysy spůvabně drzým úsměvem, které měly bardovi napovědět jméno – namísto toho ale cítil vhlavě zející díru. Očividně si její jméno včera vypil zhlavy.

Jako nazavolanou mu však pomohl dívčin bratr, který znovu zabušil nadveře. „Kiro! No tak, vstávej, co je stebou?!“ zařval sintenzitou, která bardovi nepříjemně rezonovala vespáncích.

Plavovláska vstala, nahá došla kedveřím aotočila petlicí. Trhla dveřmi dřív, než stačil bard vyskočit úlekem zokna, azapřela si ruce nahněvaně oboky. „Co otravuješ?“ okřikla panovačně svého bratra – aMinangar se potěšeně zachvěl, když si vybavil útržky předchozí noci, kdy podobně drsný tón používala naněj.

„Slepice nemají nasypáno a…“

„Aco? Tak jim nasyp. Ruce máš, ne?“

„Ty tu… ty tu máš muže?!“ zalapal bratr podechu.

Kira pokrčila rameny. „A? Není první ani poslední ajestli řekneš otci slovo, nabančím ti, jako když jsi nevynesl splašky, jasné? Ateď zmiz apostarej se oty slepice. Přijdu zachvíli.“

Práskla dveřmi, aniž čekala naodpověď, aMinangarovi se málem podlomila kolena.

„Ty jsi dokonalá,“ vydechl.

Kira se otočila napatě abojovně zvedla hlavu. „Snad sis nemyslel, že si vmém domě neumím udělat pořádek?“

„Tvém domě?“

„Otcův je jen jménem atenhle hlupák sotva chodí bez pomočení. Někdo musí umět poroučet.“

„Och, bohové, poruč audělám, co řekneš.“

Znovu ten drzý úsměv, který ho dostal už včerejší noci. „Sundej ty kalhoty.“

Poslechl. „Adál?“ nadhodil rozverně.

Došla kposteli, pomalu se položila nazáda aroztáhla nohy. „Adál,“ vydechla apodložila si hlavu dlaní, „se snaž.“

Minangar rozhodil rukama. „Kdo jsem, abych neposlechl přání své dámy?“

„AMinangare?“

„Ano?“

„Nemluv při tom.“

Bard se uculil. „To by přece ani nešlo.“

* * *

Eogham vjel mezi stromy. Černý kanec se zapotácel vzávěji, ale běžel neúnavně dál. Válečník se napřáhl.

Kopí prolétlo vzduchem. Krev stříkla dosněhu, divočák zavyl apadl nabok.

Eogham se zachechtal. Projel kolem škubajícího se zvířete aotočil se přes rameno. Vtom okamžiku dostal doprsou ránu jako kladivem. Kůň pokračoval vcestě, Eogham však ne.

Větev ho smetla zesedla. Válečník nestačil ani vykřiknout, pád mu vyrazil všechen vzduch z plic. Kosti zapraskaly, vústech ucítil chuť krve. Zasténal.

Jen opár okamžiků později dorazili namísto brakýři. Zvířata se divoce rozštěkala adorážela naumírajícího kance – kňour se zposledních sil pokusil oodpor, ale jeho kly už nedokázaly zaútočit. Hlava obřího zvířete klesla dosněhu skoro až sněžnou smířeností.

Pak se ozvalo zvonění postrojů, první jezdci dorazili namísto. Hlasy, křik, štěkot psů.

„To je Eoghamův bělouš!“

„Bohové, to ne!“

„Eoghame?“

„Eoghame!“

Další hlasy, další křik.

Eogham zamrkal. Uvědomil si, že mu navíčka zvolna sedá sníh, chlad otupoval tu strašlivou bolest vcelém jeho těle. Cítil, že by měl zavolat, ale nedokázal zesebe dostat ani hlásku.

Kroky vesněhu, někdo kněmu přibíhal.

Zamrkal. Prosím, ať to není Cuchenan, ať to není to otravné štěně, které mě zaposlední rok, co se vDussu objevilo, zesměšnilo aporazilo povšech těch letech, která jsem se snažil zesebe něco udělat…

Napozadí větví abílého nebe se objevila tvář.

„Tady je!“

Eogham zaklel.

„Žije!“

Apřál bych si nežít…

Cuchenan se kněmu sklonil. „Jsi zraněný?“

Eogham zapřel všechny svaly, aby se zvedl bez horalovy pomoci. Zvládl se vytáhnout naloktech, pak ale ucítil strašlivé bodnutí vhrudníku asbolestným zasyčením padl zpět dosněhu.

„Co se stalo?“ tohle byl hlas pána Raíka. „Střetl se skancem?“

„Spíš světví – podívej, támhle leží zlomená,“ zachechtal se hlubokým basem Branus aEogham sevřel pevně víčka. Cítil hanbu abezmocný vztek. Znovu se pokusil vstát aznovu nedocílil ničeho, jen bílých mžitek před očima.

„Neboj, vezmeme tě domů,“ usmál se Cuchenan stakovou přátelskostí, až Eogham zatoužil vrazit mu pěst mezi zuby.

Kroky vesněhu, další tvář. Mordyc se zaposlední měsíce zakulatil, protože trávil víc času nadně džbánu než nacvičišti, aEoghama dopálilo, že svého přítele vidí.

Kdybys mi kryl záda, ty žoku, nikdo se otomhle trapasu nemusel dozvědět…

„Žiješ?“ zamumlal Mordyc.

Eogham kývl. Záda ho sice bolela, mnohem větší agónii však cítil zcelé té situace.

Cuchenan se narovnal. „Mordycu, Branusi, potřebujeme saně! Neměli bychom sním moc hýbat, než ho dostaneme keGalchobarovi.“

Eogham zavřel oči.

Doufal, že dnešek bude dnem, kdy se dostane dopísně jako hrdinný Eogham, věrný bojovník Dvanáctky, ač syn Eglara Zrádce, který vpředvečer Boadiny zahubil jedinou strašlivou ranou obřího kance zeseverních lesů.

Teď naopak doufal, že se dopísně nedostane vůbec.

Protože jak znal Minangara, nepochyboval, že tam bude zvěčněn jako lempl Eogham, syn Eglara Zrádce, co se přizabil vlese, aby ho hrdina Cuchenan musel dovézt doměsta.

* * *

Když muži převalili obřího divočáka zkaluže krve, najednu zvětví tiše dosedl jestřáb atéměř bolestně se rozkřičel.

* * *

Minangar spokojeně vyšel naulici. Ikdyž ráno hrozilo nepříjemným konfliktem, nakonec se zněj vyklubalo jedno znejlepších zadlouhou dobu.

Tedy dlouhou.

Včerejší ráno bylo vlastně taky dobré, ta se jmenovala Ja… Jara? Jaro?

Apředvčerejšího rána mu dělaly společnost ty dvě nové služky zkuchyně, takže se to také vlastně počítá velmi pozitivně…

Aden předtím to byla…

„Ty vypadáš zase spokojeně,“ ozval se známý hlas. Zvedl hlavu auviděl Gaíu. Hnědovláska právě zametala práh před Turelovou krčmou, akdyž ji uviděl, pomyslel si, jak moc se změnila odté hubené dívky, kterou přivezli nazačátku podzimu sCuchenanem zlesa.

Už neměla tak rozježené vlasy, jako když střílela lapky, pozádech se jí vinul upravený cop. Luk vyměnila zakoště, chlapecké šaty zazástěru adlouhou sukni. Jen oči měla pořád stejné. Pobavené, jako by věděla něco, co ostatní ne.

Služba vhostinci svývěskou kalichu amedvěda jí očividně svědčila.

Minangar vysekl uštěpačnou poklonku. „Jestli to není nejkrásnější lučištnice.“

Podle očekávání se zaškaredila. „Jistě, lučištnice uklízející hospodu, haha. Tak povídej, jak se jmenovala dneska?“

„Řádný muž nikdy nepošpiní čest dámy svého srdce, Gaío!“

„Řádný ne, proto se ptám tebe.“

„Cccc…“

„Asohledem nato, že ženské střídáš častěji než svršky, mě zajímalo, jestli doneseš jméno dál než zadveře bordelu.“

„Nebyla zbordelu aano, moc dobře si pamatuji její jméno!“

„Vážně?“

„Vážně!“

„Takže?“

„Eee…“ polkl. Byla to Kira nebo Kora?

„Ty jsi nemožný!“ Gaía zamířila ise smetákem dohospody.

„Rozhodně nejsem nemožný, to si vyprošuju!“ ozval se ublíženě avystoupal poschodech zaní.

Turelova krčma byla teplý přístav vonící pivem, rybí polévkou aopilou špínou přesně tak, jak to měl Minangar rád. Zavřel zasebou ausadil se kesvému oblíbenému stolu.

Gaía zaplula dokuchyně, bard ale věděl, že zní brzy vyjde sešunkou, chlebem adžbánem vína – jeho obvyklou snídaní zaposlední dny.

Askutečně se nemýlil, jen místo šunky nesla natácu kus sýra.

„Žádná šunka?“ protáhl zklamaně tvář.

„Šunka došla,“ odvětila dívka.

„Vážně? Kdo zvašich četných hostů mi ji sežral?“ Minangar rozhodil rukou, aby zahrnul prázdné lavice aneméně prázdné stoly. Kromě jednoho chrnícího opilce ukrbu tu nebyla ani noha.

Gaía pokrčila rameny. „Ty. Včera jsi chtěl přidat adalší bude až poBoadině.“

„Pffff, takhle se staráte osvého vrchního barda?“

„Jsi Raíkův vrchní bard.“

„Ano, ale tady vás také často bavím svým zpěvem apísněmi!“

„Naposledy jsi tu hrál před měsícem aodté doby žereš denně zadarmo jak prokopnutý sud aslibuješ, že zahraješ.“

„To už je měsíc?“

„Ano!“

„Och. No, tak to bych stím měl asi něco udělat, což?“ Strčil prstem dosýru. Sýr mu šťouchnutí oplatil. „Vážně nemáš ani kousek šunky?“

Dívka otřela nejbližší stůl. „Ne.“

„Jenom ždibíček, malinkatý kousek.“

„Ne.“

„Aněco jiného? Dal bych si maso.“

„Dáš si ho večer. Slyšela jsem, že Raík vyrazil sDvanáctkou nakance.“

„To, že vyrazili, neznamená, že ho uloví,“ zašklebil se.

„To by byla pěkně chudá Boadina, kdyby se vrátili bez úlovku.“

„To ano, ale stejně. Cuchenan si stěžoval, že zvěře ubývá.“

„Protože žereš jako nezavřený.“

Zalapal podechu. „Chceš říct, že můj apetit způsobil úbytek zvěře vcelých lesích kolem Dussu?“

„Soudě podle tvé spotřeby šunky by mě to nepřekvapilo.“

„Myslím, že máš zkreslený vzorek, kvečeru jím velmi výjimečně!“

„Možná, že kdybys měl míň ženských, nemusel bys pak poránu vyžrat půlku hospody.“

„Jeden pláteček! Jeden pláteček šunky, to je vše, co žádám!“

„Nemáme!“

„Nevěřím!“

„Aco já stím?“ pokrčila bezradně rameny.

Minangar znovu píchl dosýru. „Bína by pro mě našla šunku,“ zamumlal pak.

„Argh, bohové!“ Gaía mrštila utěrkou ožidli arázně zmizela vkuchyni.

Minangar se uchechtl, ale pak rozlomil chleba anabral naněj sýr.

Kroky ho donutily znovu zvednout hlavu – Gaía dopochodovala kestolu asplesknutím mu cosi hodila natalíř. Sklonil oči ajeho tvář se rozzářila. „Šunka! Cha! Já věděl, že nedošla!“ spokojeně si zamnul ruce.

„Jsi jak dítě.“

„Já to věděl, ty lhářko,“ mrkl nani.

„Ale víc nedostaneš. Máme jí jen zbyteček aTurel ji chce schovat pro platící zákazníky.“

„Já ti přece platím.“

„Vážně? Čím?“

Odkašlal si. „Radostí zmé přítomnosti?“

„No, zatu si toho koupím.“

„Pch! Aco trochu vděku, hm? Kdo ti sehnal tuhle práci?“

„Cuchenan.“

Minangar překvapeně zamrkal. „On… on pomáhal…“ zablekotal.

„… pomáhal tím, že sipromluvil sTurelem apřivedl mě sem, když jsme přijeli zlesa, zatímco tys pálil zanějakou ženskou.“

„To rozhodně popírám! Zažádnou ženskou jsem určitě nepálil!“

„Zrzavé vlasy, výrazný nos, stála nanáměstí abavila se se soukeníkem…“

„No dobře, dobře, zatou jsem pálil, už si vzpomínám. Ale já jsem pomohl.“

„Aproto ti každé ráno nosím snídani,“ usmála se Gaía sladce.

„Bez šunky.“

„Jestli budeš pyskovat, zase ji odnesu.“

„Tomu říkám skutečně vytříbené chování knejlepšímu zákazníkovi!“

„Nejlepšímu včem?“

„V… v… Prostě nejlepšímu!“ zamračil se apoložil si šunku nachleba. „Je oschlá.“

„Adost, řekni šunce pápá.“

„Ne! Ne! Moje!“ zakousl se dochleba stakovou vervou, až se zakuckal.

Gaía ho několikrát plácla rázně dozad, až bard vykašlal sousto, co mu zaskočilo. Dívka se natáhla, aby ho sebrala utěrkou, bard ale vykašlanou šunku chňapl aznovu si ji nacpal dopusy.

Dívka nakrčila nos. „Jsi čuně,“ zamumlala.

„Chuě he hunhou.“

„Co?!“

Polkl. „Čuně se šunkou,“ prohlásil vítězoslavně.

Gaía jen potřásla nevěřícně hlavou. „Je mi opravdu záhadou, naco ty ženské uháníš.“ Znovu se vrátila kutírání stolů anechala barda, aby se dál věnoval své snídani.

Klid však netrval dlouho – dveře vrzly adopřítmí krčmy vstoupil zasněžený obr.

Cuchenan si setřepal zesvětlých vlasů sněhové vločky ashodil zramen krzno. „Pěkné poledne,“ kývl.

Dívka se usmála. „Itobě. Už jste zpátky? Slyšela jsem, že jste vyrazili nakance.“

„Vyrazili.“ Horal se posadil vedle Minangara.

Ten se však rychle ohradil. „Huš! Huš! Sedni si nadruhou stranu!“

Horal se zamračil. „Proč?“

„Protože ztebe padá sníh asálá mráz.“

„A?“

„Amně je zima. Zastůl, huš!“

„Uvědomuješ si, že bych ti mohl vysklít úsměv, zpěváčku?“

„Uvědomuju, ale taky vím, že jsi hodný anic takového bys mi neudělal.“

„Atu jistotu bereš kde?“

„Vezkušenostech. Anavíc jsme přátelé,“ zazubil se bard. „Huš, huš, zastůl.“

Cuchenan znovu nevěřícně zavrtěl hlavou, ale skutečně se zvedl aposadil se naprotilehlou lavici. „Vtěchhle chvílích vždycky přemýšlím, proč že jsme to přátelé.“

Minangar usrkl víno. „Protože jsem složil už skoro tucet písniček otom, jak jsi zabil draka, porazil démonického krále lapků, převlekem ošálil lesního skřeta azachránil princeznu acelkově prostě nakopal zadek všemu vokolí, co bylo nakopáníhodné. Ataky máš rád mou společnost.“

Horal zvedl obočí avrhl významný pohled naGaíu.

Ta jen pokrčila rameny. „Namě se nedívej. Před chvílí mi chtěl radostí zesvé společnosti platit.“

„To zní jako velmi tvrdá měna,“ ušklíbl se horal.

„Hahaha, velmi vtipné. Jen počkejte, až mi svámi dojde trpělivost apůjdu oblažovat jiné,“ zamumlal bard.

„Obtěžovat?“ šeptla Gaía.

Horal se zasmál, když uviděl bardův kyselý výraz, azvedl smírně ruce. „Dobrá, Minangare, už se ti přestáváme smát. Slibuju.“

Bard se zaškaredil. „Zvás dvou pohromadě brzo zešedivím.“

„Aspoň by ti to přidalo namoudrosti. Odpohledu.“ Gaía se kousla dortu. „Půjdu dokuchyně, než bard úplně ztratí tvář. Chcete něco přinést?“

„Ano! Ještě víno, ty zlý jazyku!“ ozval se Minangar.

Cuchenan se zadíval nabardův zpola prázdný talíř. „Trochu jídla možná. Přineseš mi šunku?“

Minangar se rozchechtal, když se Gaía otočila napatě azmizela vkuchyni. Cuchenan jen nechápavě zamrkal. „Řekl jsem něco špatně?“

Bard mávl rukou. „Tak jaký byl lov? Kolik jste toho přinesli?“

„Víc, než jsme plánovali.“

„Tak to je dobře, ne?“

„Ani ne. Přinesli jsme Eoghama.“

„Oj. Proč?“

„Vjel dovětve apochroumal si záda. Galchobar říká, že to nebude tak zlé, ale pár dní si poleží.“

Minangar naklonil hlavu kestraně. „Eogham vjel dovětve.“

„Zabil velkého divočáka.“

„Avjel dovětve.“

Horal rozpoznal ten tón vjeho hlase, protože zvedl varovně ukazovák, jako by káral psa. „Minangare, ne.“

„Ne?“

„Ne!“

„Ale…“

„Ne! Nebudeš otom skládat písničku.“

„Ale no tak! To je přece výborný materiál!“

„Není.“

„Ale…!“

„Ne! Zazpívej oEoghamovi něco vdobrém, ano?“

„Eogham ti říká štěně!“

„Už to nějakou dobu neudělal.“

„Nemá tě rád!“ kul bard železo.

„Tebe také ne, protože oněm šíříš klepy.“

„Nejsou to klepy, když je to pravda!“

„Pravda nebo ne, říkáš oněm, že má příjici.“

„Vždyť ji má!“

„Ikdyby, nebudeš zpívat otom, že se přerazil ovětev!“

„Ale…“

„Žádné ale! Já se narozdíl odtebe ubráním, když mi bude chtít rozbít úsměv, takže koukej být hodný, Minangare.“

Básník protáhl obličej. „Když to není zábava!“

„Omně taky zpíváš vdobrém.“

„Ano, ale ty děláš zajímavé věci.“

„Já dělám stejné věci jako Eogham, to jenom ty si je pořád přibarvuješ.“

„Eogham nezabil draka.“

„Ne, ale zabil černého kance vlesích. Tak otom slož něco hezkého azazpívej to zítra nahostině. Děkuji,“ kývl naGaíu, která mu přinesla tác sjídlem as, jak si Minangar hned všiml, podstatně tlustším plátkem šunky, než který dopřála bardovi.

Minangar si povzdychl. „My umělci nepracujeme dobře pod tlakem!“ zaprotestoval chabě.

Horal zvedl obočí. „Takže když mi jezdíš zazadkem, zatímco bojuju svlky alapky, tak pod tlakem nejsi?“

„Já… To je jiné!“ zaprotestoval bard.

„Včem?“

„Tam mě nikdo nenutí pracovat, prostě jen naslouchám múzám!“

„Spíš vlastním modlitbičkám.“

„Múzám!“

„No, tak jim naslouchej iteď avychval Eoghama.“ Horal si naložil šunku nachleba aspokojeně ukousl.

Minangar jen závistivě zíral. „Říká mi, kdy mám pracovat, zakazuje mi zpívat o tom, jak se Eogham přizabil, šunku mi sežere…“

„Cože?“

„Nic. Rozvažuji výhody našeho přátelství.“

„Co třeba – každý ztěch manželů, kterým svádíš ženy, si dvakrát rozmyslí, jestli ti rozbít zobák, protože ví, že se se mnou přátelíš?“

„To je výhoda, ano. Ale ty bys jim ten zobák místo mě rozbít nešel.“

„Ne, jenže to oni nevědí.“

„Pravda.“ Minangar dramaticky vzdychl. „Nu což. Odcházím. Donutil jsi mě. Řehole volá. Musím dřít asložit oslavnou píseň.“

„No, to je skutečně řehole,“ hekla kousavě Gaía, která právě sfuněním táhla spícího ožralu zaruce ven nadvorek.

Bard se zvedl odstolu. „Doufám, že ten kanec bude stát zato, když mi někdo nechtěl dopřát šunku,“ zvolal významně.

„Zaplať abude!“ zaznělo mu vodpověď zedvorku.

Minangar si povzdychl. „Aještě abych platil vhospodě! Kam jen ten svět spěje?!“

* * *

Dveře nadvorek vrzly. Gaía se vrátila zpět dotepla hostince.

„Nebudeš mít potíže?“ zeptal se Cuchenan.

„Zčeho?“ nechápala.

Kývl kmístu, zněhož přišla. „Ztoho, že vyhazuješ hosty namráz.“

Potřásla hlavou. „To je Štiple. Chtěl, abych ho vyhodila, kdybych ho nemohla jinak probudit.“

„Aha.“

„ATurel oněm ví.“

„Tak to je vpořádku,“ kývl. Vytřel drobty natalíři posledním soustem azapil ho hltem piva. Zatřásl se džbánkem, ale podle očekávání vněm Minangar nenechal ani slzu. Zalovil všatech, cinkl penězi ostůl avstal.

„Už odcházíš?“ podivila se.

„Musím se zastavit zaKirukem.“ Urovnal si krzno.

„To je ten trpasličí zlatník?“

Přikývl. „Něco si kněmu jdu vyzvednout. Večer přijdeš?“

„Kam?“

„Naslavnost.“

Zasmála se. „Pochybuji, že by služka zhospody byla vítána uRaíkovy tabule.“

„Nanádvoří budou ohně ajídlo pro lidi změsta, může přijít kdokoli.“

„Já vím. Ale nepřijdu.“

„Hospoda bude zavřená.“

„Ano, ale Turel bude slavit se svou rodinou ajeho žena mě přizvala kjejich stolu,“ řekla měkce.

„Ach. To jsem nevěděl.“ Horal se zarazil srukou naklice ausmál se. „Jsem rád, žes tu našla své místo.“

Dívka pobrala nádobí akývla mu narozloučenou.

Dveře vrzly ahoral vyšel ven. Kolem tváře mu zavířily vločky apod nohama zakřupal čerstvý sníh. Zvedl hlavu azadíval se napochmurně bílé nebe.

Zima. Ještě loni ji trávil naseveru zaDelavskými horami veslužbě kováře, jemuž sloužil jako otrok. Odté doby se celý jeho život změnil knepoznání, stal se drakobijcem anejlepším zDvanáctky pána Delavy. Letošní oslavy zimního slunovratu byly první, které si užije jako svobodný muž.

Svobodný muž.

Když zaklepal nadveře zlatníka Kiruka avytahoval zkapsy váček smincemi, bušilo mu srdce. Trpaslík se tvářil nerudně, každou minci ozkoušel pro její pravost, anakonec mu vtiskl dodlaně vlátce zabalený balíček.

Cuchenan odhrnul cíp, aby se zadíval namistrovu práci. Zlaté linie se spojovaly dopaprsků slunce přesně, jak si přál. Usmál se azasunul si balíček dokapsy.

Jistě, věděl, že ani jako svobodný muž se nemůže nikdy stát tím, čím si přál.

Ale nadruhou stranu, pomyslel si, Boadina je skvělou příležitostí věnovat někomu drahý dar. Akoho lepšího obdarovat než dceru svého chlebodárce?

* * *

Raík zazíval. Zranního honu měl zatuhlou šíji anetoužil poničem jiném než si natáhnout nohy ukrbu spohárem medoviny. Namísto toho stál vzahradě, kde se mu dokloubů dával chlad, asledoval, jak druid Merion rozmáchlými gesty žehná trojici stromů, jejichž větve se prohýbaly pod sněhovou pokrývkou. Naokamžik zadoufal, že závěj seschlého druida zavalí aon se bude moci vrátit dosvé vyhřáté síně. Rychle tu myšlenku ale zaplašil. Nebylo dobré se před bohy rouhat ani vmyšlenkách, azejména ne vpředvečer slunovratu, kdy se duchové mrtvých vracejí. Poslední, co potřeboval, bylo pohněvat si je.

Přešlápl apokusil se věnovat pozornost druidovu chraplavému zpěvu. Merion zakroužil rukama azmlkl.

Raík si pomyslel, že je modlitba ukonce, druid se však otočil kdalšímu stromu azačal zpívat nanovo.

Pán Delavy stočil pohled kesvé levici, kde seděl nadřevěném kolečkovém křesle Bordacha.

Jeho rádce vypadal přesně tak, jak se Raík cítil – otráveně ajen pár okamžiků před prvním zaklimbnutím. VBordachův prospěch samozřejmě hrálo to, že ho hřála teplá vrstva přikrývek akožešin, kterými ho sluha zaskládal, než ho sem přivezl. Rudovous vzhlédl avyměnil si sRaíkem krátký, zato ale výmluvný pohled.

„Přísahám, že to ten staroch rok odroku protahuje,“ zamumlal Bordacha, když se konečně ocitli sami před krbem.

Oheň vracel Raíkovi teplo dopromrzlých končetin, pán Delavy měl však pocit, že ne dost rychle. „Možná je to dobré znamení,“ poznamenal rozvážně, ikdyž jeho ztuhlé konečky prstů hovořily oněčem jiném. „Možná vyjadřuje vděk zavšechna naše požehnání.“

„Všechna naše požehnání,“ zopakoval Bordacha kysele apromnul si chromé nohy. „Že jich ale bylo…“

„Máme mír, drak zColechu je mrtvý aměsto, proti němuž naši předkové tak dlouho bojovali, patří teď nám. To je spousta požehnání zaposlední rok.“

„No, že jsme si pomohli, ruiny uprostřed spálené krajiny…“

„Ty ruiny země udělaly pána Delavy, Bordacho, nejen Dussu apár okolních vesnic. Aaž je opravíme aobnovíme sjarem colechské doly, budeme mít tolik stříbra, že zvládneme čelit každému nepříteli, který se nám postaví.“

„Já vím,“ kývl Bordacha smírně. „Ale raději bych děkoval bohům někde vteple. Tyhle zimy nejsou nic pro moje staré kosti.“

Raík upřel narudovouse příkrý pohled. „Neříkal jsi mi ještě najaře, že nemůžu být starý, protože ty nejsi starý?“

„To, že jsou staré kosti, neznamená, že jsem starý já, pane. Aty jsi stejně mladší než já, takže ikdybych já byl starý, nic to neznamená.“ Bordacha si znovu promnul stehna, jako by doufal, že donich dostane ztracený cit. „Neber mě vážně, pane, vždycky když zafouká vítr zeseveru, píchá mě vlokti aje země morous.“

„To ten vítr fouká poslední dobou často – včera ipředevčírem jsem slyšel až dochodby, jak nadáváš svému sluhovi.“

„Protože je to lempl, to nemá světrem nic společného.“

Raík se otočil zády, aby rudovous neviděl, jak se usmívá. „Ale? Co udělal tentokrát?“

„Zředil mi víno.“

„Ne! Jak jen mohl?“ Raík rychle zanořil rty dopoháru, aby se nezačal smát.

„Ale ano, parchant mizerná. Prý mu Galchobar řekl, že když moje nohy neslouží, víno mi nesvědčí. Jako by mi chtěli sebrat všechnu radost světa – běhat nemůžu, bojovat zatebe nemůžu ateď se už nemůžu ani řádně opít? Cha! Tak jsem mu vyčinil, akdybych měl poruce víc než prázdný džbán, zvalchoval jsem mu hřbet. Pacholek! Mně nikdo nebude žvanit dotoho, co piju.“

„Tímhle tempem nebude nikdo, kdo by ti sloužil. Už takhle je těžké najít někoho, kdo se tě nebojí.“

„Pořád lepší, aby se mě báli, než aby se mi smáli.“

„Myslím, že to by si nikdo nedovolil, Bordacho.“

„Ale dovolil,“ zamračil se rudovous. „Už jsem slyšel šepotání achichotání vchodbách ařeči otom, že jsem slabý, když si myslí, že neposlouchám.“

„Já si to nemyslím,“ řekl Raík vážně aotočil se kněmu čelem. „Apokud někdy uslyšíš někoho, že takové věci říká…“

„… tak se stím vypořádám, pane. Jsem rád, že ti můžu sloužit, ale vím dobře, kde je moje místo – je potvém boku, dokud mě tam budeš chtít.“

Raík se usmál. „Tvoje rada je vždycky vítaná.“ Teplé víno vonělo kořením apán Delavy se naklonil adolil Bordachovi plnou číši. „Aikdyž ctím Galchobarovu radu, jeden pohár vína ti určitě neublíží.“

„Kdyby jeden,“ uculil se Bordacha. „Dnes večer jich bude rozhodně víc!“

„Dnes večer,“ kývl Raík aposadil se ztěžka dokřesla. „Bohové, jak rád bych se dnes jen natáhl dopostele azapomněl navšechny oslavy…“

Bordacha překvapeně zamrkal. „Apropásl hostinu? To nejlepší zcelého dne, když už jsi vydržel Merionův zpěv azaklínání?“

„Nějak nemám chuť najídlo,“ přiznal Raík azadíval se dosvého poháru, jako by vněm chtěl najít něco smysluplnějšího.

„Nemáš chuť najídlo? Ulovili jste přece obřího kance!“

„Ano, ale Eogham ztoho skončil nalůžku spolámanými žebry.“

„Protože se neumí udržet vsedle.“

Raík pokrčil rameny. „Mohl být mrtvý, ato jen proto, abychom si naplnili břich. Jeden zmých nejvěrnějších. Stačilo tak málo, až si říkám…“ Pán Delavy se znovu zadíval dosvého poháru, ale ani tentokrát vněm nevyčetl žádnou moudrost. „Vzpomínáš, když jsme sloužili Lughnovi?“

„Jistěže! Tenkrát jsme byli tak mladí…“

„Ano, všichni byli, ion. Tak mladý, tak plný síly azemřel tak náhle… Celé Dussu aDvanáctku to rozvrátilo.“

Bordacha si promnul vous. „Bojíš se smrti?“

„Ne. Smrti ne. Ale když se zamýšlím nad vším, co se vposledním roce podařilo, jak dobří knám bohové byli, říkám si…“

„… říkáš si, co by se stalo, kdybys zemřel?“

Raík si promnul oči. „Ano. Nevím. Možná jsem jen unavený. Možná je to jen dneškem, když se mrtví vracejí donašeho světa, že přemýšlím ověcech…“

„Možná je čas najít si novou ženu.“

Raíkův pohled Bordachu probodl jako kopí. „Ne.“

Rudovous si povzdychl. Všichni věděli, že Raíkova první manželka zemřela nakrvavý kašel azanechala posobě malou dcerku. Raík se pak znovu oženil, macecha se ale naradu čarodějnice pokusila hodit dítě doohně, aby sama počala. Odté doby měla Yasamin strašlivou jizvu natváři aRaík byl zapřisáhlý starý mládenec.

„Ještě nejsi tak starý, abys nemohl mít syna,“ zkusil to Bordacha znovu, ale Raík opět jen potřásl hlavou.

„Řekl jsem ne, Bordacho. Nemám už… Už se mi… Ženy…“ Mávl rukou. „Prostě ne.“

Rádce pokrčil rameny. „Možná bys tedy měl provdat Yasamin,“ nadhodil.

Raík kývl. „Měl. Řada jiných má vjejím věku manžela iděti.“

Bordacha se podrbal nabradě. „Nebyla zaslíbená…?“

„Byla,“ přikývl Raík. „Měla si vzít Collema, mladšího syna Láichra zMedovalu, posňatku princezny Dáidre sjeho starším bratrem. Jenže Collem si naté svatbě zlámal krk abylo hotovo.“

„Ach.“ Bordacha se poškrábal nabradě. „Vtom případě bys možná měl…“

„Rozhodit sítě jinde? Já vím. Zvažoval jsem, že Boadina je dobrou příležitostí promluvit svůdci klanů ahosty, kteří přijedou naoslavy, rozvážit situaci, pohovořit snimi omožném spojení…“ Raík si promnul oči. „Aprávě proto bych nejraději místo oslav spal, Bordacho. Spal avšechny starosti nechal jiným.“

Ryšavec se pousmál apozvedl číši svínem. „Tak naspánek amálo starostí?“

Raík pokýval hlavou. „Ano, naspánek amálo starostí.“

* * *

Slavnosti Boadiny ozimním slunovratu začínaly ještě před západem slunce. Nejdelší zimní noc starého roku vítali lidé rozzářenými ohni, hostinami kuctění bohů atancem azpěvem, který měl zahnat vše zlé odjejich prahů.

Nanádvoří Dussu hořelo několik košů sohni, kolem nichž se shromáždili lidé, kteří přinášeli své obětiny pro bohy apřicházeli se najíst – pán Delavy nechával vždy pro poddané připravit chlebové placky apečené cibule.

Zvelké síně se ozývaly flétny, bubny ahalasný smích, štěkání psů apraskání jisker. Stoly se prohýbaly pod vahou mís pečených kaštanů, zeleniny abochníků chleba. Nanejdelším znich ležel velký upečený kanec, zněhož si lidé odkrajovali maso.

Minangar si propláchl hrdlo červeným vínem. Pro dnešní večer měl splněno, zahrál píseň olovu nadivokého kance, adokonce pochválil Eoghama, jak chtěl Cuchenan.

No, pochválil.

Nepomluvil, to musí stačit…

Podal prázdný pohár sluhovi, který právě spěchal kolem, azatímco čekal nanové víno, přelétl společnost pohledem.

Vsíni bylo živo. Vrohu vyhrávali hudebníci, kteří podle bardova soudu patřili tak leda kespolečnosti toulavých koček. Zdálo se ale, že to řadě lidí nevadí – vestředu síně dokonce někteří tančili mezi štěkajícími bílými brakýři, kteří pobíhali mezi stoly, loudili arvali se mezi sebou ozbytky.

Kolem hudebníků proběhly služebné zkuchyně. Vjedné znich bard hned poznal Aniu, krasavici, která mu nejednou dělala příjemnou večerní společnost. Teď spěchala přes síň svelkou mísou, protáhla se kolem opilého Branuse smladým Oísenem, kteří se chechtali jako oživot, ausmála se nadvojici zrzků, kteří přijeli sConnerem zeStromovody.

„Tvé víno, pane.“ Minangar odtrhl pohled od služebné avzal si zpět svůj pohár.

Náhle se ozval zvon – pronikavý analéhavý, aprořízl všechen halas jako nejostřejší nůž.

Všichni ztichli. Hudebníci se zarazili vprostřed písně. Tanečníci se zastavili.

Raík vstal. „Přátelé!“ zvolal. „Je čas!“ Natáhl dlaně kmíse, kterou držela jedna zeslužebných, nabral hrst popela avetřel si ji dotváře avlasů.

„Je čas!“ zvolal znovu apokynul ostatním, aby následovali jeho příkladu. Služebné obcházely stoly itanečníky svelkou mísou popela aMinangar sledoval, jak si všichni lidé jeden podruhém začerňují obličeje.

Znamenalo to, že zapadá slunce. Sprvním šerem se mrtví vraceli dosvěta živých akaždý, kdo si přál vněm setrvat až dorána, musel svou tvář schovat azačernit, aby ho mrtví nepoznali aneodvedli.

Ania procházela smísou mezi lidmi apomalu došla až kMinangarovi. „Ty si nezačerníš tvář, nejkrásnější?“ mrkl nani.

Potváři jí přeběhl úsměv. „Nejprve hosté, Minangare,“ řekla.

„Jak si přeješ.“

Popel se drolil apáchl kouřem aspáleninou. Když si ho přitiskl natvář, Ania se zachichotala, ale nabídla pak mísu člověku omísto dál.

Minangar upil víno.

Chutnalo jako popel.

Zamračil se aodložil pohár stranou.

Pán Dussu už se opět posadil aupíjel střídmě medovinu, což se nedalo říct ovětšině jeho družiníků. Deset skvělých mužů sedělo kolem stolu vevíce či ještě více pokročilém stadiu opilosti.

Oísen se široce usmíval, Branus si říhl azdálo se, že je jen pár okamžiků odtoho, aby se zlavice svezl pozádech. Gwenrym se pokoušel nabodnout nanůž maso, které leželo odobrou dlaň dál, než ho viděl, aMelkon si poklepával nohou dorytmu, ikdyž už hudba dávno nehrála. Vedle něj seděl Mordyc aMinangar provinile zamrkal.

Mordyc pocházel zElmianu daleko najihu, nikdo však netušil, že ho zjeho domoviny vyhnali, protože se zamiloval dotamní princezny. Měl se stát nejlepším zDvanáctky, aby ji získal, jenže ikdyž se sním nemohla řada mužů měřit, naschopnosti Eoghama iCuchenana byl černovlasý šermíř krátký.

Minangar si shanbou vzpomínal, jak před všemi vsíni zazpíval vlétě otom, jak sám princezně ukradl polibek, když ji sCuchenanem zachránili. Jistě, neměl tehdy ani ponětí oMordycově smutném osudu. Přesto ho pořád mrzelo, když si vzpomněl, sjakou neomaleností vpísni prozradil, že princezna putovala zasvým nastávajícím. Mordyc se toho večera pokusil oběsit, akdyž mu vtom Eogham zabránil, začal se poměrně úspěšně upíjet dubovým pivem dotvaru dokonalé hrušky. Zhubeného šermíře se tak stávala opilá troska ateď jen ležel zhroucený trupem nastole avydával huhňavé zvuky.

Básník zapátral pohledem podvou místech zejících prázdnotou.

Zraněný Eogham se koslavám nepřipojil adruhé prázdné místo patřilo Cuchenanovi. Minangar zapřemýšlel, kam že to jeho druh zmizel – když začala hostina, šmudlal něco vrukách atěkal pohledem kpaní Yasamin.

Nejspíš se zase bude celý večer marně přemlouvat, aby ji vyzval ktanci, ušklíbl se bard anatáhl se pro pohár. Se smutkem shledal, že víno zjeho poháru opět zmizelo, aprotože chlapec sdemižonem právě posluhoval vedruhé polovině síně, rozhodl se najít štěstí jinde. Vstal, lehce se zapotácel azamířil kjednomu zohřívadel, kde spatřil postávat skupinku neznámých žen.

„Krásný večer, mé kouzelné dámy,“ promluvil naně sodzbrojujícím úsměvem. „Nebude vadit, když se přidám, abych si ohřál promrzlé prsty?“

Dvě dívky spohoršenými výrazy odpochodovaly stranou, ale zbývající dvě se kjeho potěšení usmály azůstaly.

Natáhl ruce kohni apak se vhraném gestu plácl dočela. „Ach, ale kde jsou mé způsoby! Mé jméno je Minangar, snovač příběhů averšotepec zÚdolí.“

Rudovláska se znovu zasmála aplavovláska vykulila oči. „Minangar? Ten Minangar zpísní oCuchenanovi?“ zeptala se překvapeně apři vyslovení hrdinova jména se zajíkla.

„Ano, ten Minangar,“ přikývl. „Složil jsem spoustu písní omých aCuchenanových dobrodružstvích apokud budete chtít, mohl bych vám povědět ovšech nebezpečenstvích, která jsme společně zažili.“

Konec jeho věty zanikl vhlasitém povyku aMinangar se pohoršeně zahleděl nahudebníky, kteří začali znovu vyhrávat ktanci. „Možná bych vám onich mohl vyprávět někde, kde nás nebude rušit skřípání těch šumařů…“

„… akde bude teplá postel ahodně vína,“ ozval se zaním sytý hlas.

Bard vduchu zaklel.

Dívky se otočily. Zadívaly se nahorala, který se právě vracel zvenkovní zimy, apak se rozběhly stranou, aby něco naléhavě pošeptaly svým společnicím.

„Bastarde,“ zabručel básník, když se Cuchenan postavil pojeho boku anatáhl ruce nad hřejivé plameny. „Byly vážně hezké.“

Horal se zanimi otočil apřelétl je hodnotícím pohledem. „Ne, nebyly.“

„Vetmě je každá kočka černá, Cu! Kdybych kul železo ochvíli déle, mohl jsem mít šťastnou noc.“

„Noc je ještě mladá, zpěváčku, astím, kolik žen tu je, bych řekl, že tvé štěstí ještě přijde.“

„Neměl jsi právo to říkat,“ pokračoval básník ublíženě. „Líbila se jim moje píseň oboji sdrakem…“

„Tvoje lež, myslíš.“

„Básnická licence.“

„To je jiné slovo pro lež?“

„To je básnické slovo pro lež.“

„Pch.“

„Kde ses vůbec flákal? Hrál jsem novou píseň aty ses někam vypařil,“ zamračil se Minangar.

„Byl jsem venku.“

„Co venku?“

„Matka příroda.“

„Ach. Ajá už myslel, že jsi tam trávil kvalitní čas snějakým děvčetem,“ ušklíbl se bard.

Cuchenan se začervenal abezděčně pohlédl kpaní Yasamin. Zvedla kněmu pohled vestejné chvíli, akdyž uviděla hrdinu, jak prudce sklopil zrak, natváři se jí objevil jemný láskyplný úsměv.

Islepý mohl vidět, že ti dva patřili ksobě, ale jen slaboduchý by věřil, že by Raík kdy svolil ktakovému sňatku.

„Měl by sis zatančit,“ nadhodil Minangar aCuchenan se naněho podíval jako nablázna.

„Jediný, ským tančím, je Kalvemina.“

Barda ta odpověď zaskočila. „Kalvemina je meč,“ zkonstatoval očividné.

„Ano, aproto netančím.“ Horal zasunul ruku dokapsy abard si všiml, že už zase něco žmoulá vprstech.

Přesto se odmítl vzdát. „Možná, že kdyby sis našel někoho dopáru, šel by ti tanec stejně dobře jako boj,“ popíchl ho.

„Neumím tancovat,“ odvětil horal trucovitě.

„Však jsou různé druhy tance. Ne každému jde skok vrytmu oceli, ale troufnu si tvrdit, že vpáru si to zvládne rychle osvojit každý začátečník. AYasamin by se tomu určitě nebránila.“ Nevinně zamrkal apak se usmál. „Myslím tanci, samozřejmě.“

Cuchenan zrudl, ale než stačil promluvit, prošla kolem nich cizí žena.

Auž zpohledu nani Minangar poznal, že právě přišly problémy.

* * *

Cizinka byla velmi vysoká aten dojem ještě umocňoval plášť zjestřábího peří. Sevřené rty ioči jiskřící vzačerněné tváři značily hněv.

Kráčela tak sebevědomě, že jí lidé uhýbali zcesty. „Raíku zDussu!“ zvolala. „Jsem Creana zlesa adnešního večera ses namně dopustil křivdy!“

Lidé vsíni ztichli.

Pán Dussu vstal. „Zdravím tě, Creano zlesa, avítám tě vmé síni naoslavách Boadiny.“ Ačkoli mluvil přátelsky, Minangarovi neunikl ten záblesk nejistoty vjeho očích.

Zvedla hrdě hlavu. „Ráno sis vyrazil se svými družiníky dolesa ajeden ztvých mužů zabil mého bratra Tullacha. Jeho tělo jste pak rozřezali, povařili apřipravili pro tvou hostinu.“

Ihudebníci už konečně pochopili, že tahle návštěva nebude vhodná ktomu, aby zpívali ovelkých zadnicích veselých paniček zÚdolí. Síní prolétl vzrušený šum amnozí se zděšeně rozhlíželi postolech.

Nejedna mísa ukrývala dušené maso, které ztratilo tvar ačasto ichuť – mohlo skutečně patřit člověku?

Raík se neubránil pohrdavému záblesku vočích. „To je velmi vážné obvinění, paní,“ řekl. „Pokud je tomu tak, takový zločin nesmí zůstat bez trestu ajá ti nabízím svou omluvu apříslib, že ho odčiním, jak si zaslouží. Musíš ale napřed poskytnout důkaz.“

Naklonila hlavu stranou. „Když ti poskytnu důkaz, slibuješ, že mi dáš pomstu?“

„Dám ti spravedlnost.“

„Dobrá tedy.“ Stiskla zuby apostoupila kčelu stolu. Muži zDvanáctky vyskočili zlavic, aby chránili svého pána – kromě Mordyca aBranuse, kteří se místo toho opile svezli pod stůl.

Creana se zastavila před obrovským hrudním košem upečeného kance. Masa nakostře už mnoho nezbývalo aoněkteré mastné kosti se přetahovali bílí brakýři mezi stoly.

Natáhla ruku adotkla se kostry. Její rty cosi zaševelily aprasečí pečeně se změnila.

Raíkova ústa se doširoka otevřela. Vsíni se ozvaly zděšené výkřiky. Cuchenan nevěřícně zamrkal.

Nastole ležely zpola obrané ostatky, které nade vší pochybnost patřily muži.

Creana se vítězoslavně usmála. „Pohleď, můj bratr!“ zvolala.

Minangar se svážnou tváří naklonil khoralovi. „No, její bratr byl docela čuně, co?“ nadhodil suše.

* * *

Někteří lidé klečeli nakolenou adávili. Raík hleděl mlčky naostatky před sebou apřemáhal nevolnost, protože ijeho ryšavý vous se leskl mastnými skvrnami.

„Tvůj bratr,“ řekl slabě.

„Ano,“ přikývla Creana pevně asložila si ruce naprsou. „Žádám spravedlnost zavraždu mého bratra, jak jsi přislíbil. Chci smrt toho, kdo Tullacha zavraždil.“

Raík otočil hlavu keslužebným, které stály nehnutě pojeho boku, apokynul jim, aby kosti amaso odnesly. „Ostatky tvého bratra ti předám, abys je mohla pohřbít, paní,“ řekl těžce. „Putoval ale vlesích vpodobě divokého kance, která může snadno klamat. Moje družina ho pronásledovala lesem aEogham ho zabil podlouhém honu. Kdyby tvůj bratr odhalil svou skutečnou podobu, nikdo by se ho nedotkl. Rozumím tvému hněvu izármutku, ale jeho smrt není vinou jen mých mužů.“

„Chceš tedy říct, že jeho smrt nepotrestáš?“ naježila se.

„Ne,“ řekl smírně. „Potrestám, ale ne smrtí. Pověz mi, jaký trest si přeješ, ajá ho zvážím.“

Vjejích očích se zalesklo. „Tři úkoly. Odejde domého domu adostane tři úkoly, které budou zkouškou jeho síly avůle. Já je spravedlivě posoudím, akdyž je vyplní, vrátí se sem. Když ne, zůstane vmých službách, dokud neuvážím, že splatil svůj dluh.“

Raík těžce přikývl. „Dobrá, přijímám.“

Rozhlédla se. „Kde je tedy Eogham, vrah mého bratra?“

„Při lovu se těžce poranil. Nemůže stebou teď odejít, ale jakmile se zotaví, pošlu ho zatebou.“

„Ne. Můj bratr bude pohřben podevíti dnech adoté doby musí být spravedlnosti učiněno zadost, jinak nedojde klidu. Pokud nemůže jít Tullachův vrah, zastoupí ho jiný ztvých mužů. Když uspěje, Eogham zde zůstane. Jestli ne, pošleš ho zamnou, až se zotaví.“

Raík zalétl pohledem kedveřím, kde stál básník shoralem, který zasáhl kance svou první ranou, avjeho vousu se objevil úsměv. „Budiž.“

* * *

Minangar dusal Cuchenanovi vpatách apod sněžnicemi mu křupal sníh. Horal prošlapával cestu, což bardovi zjednodušovalo chůzi, itak se ale potil námahou.

Creana jim popsala cestu kesvému domu, sama snimi ale nevyrazila. Minangar viděl několikrát vysoko naobloze siluetu letícího jestřába, aikdyž se nezmínila ani slůvkem otom, že by nasebe tak jako její bratr dokázala vzít zvířecí formu, měl své podezření.

Při stoupání dokopce začal funět. „Tedy, Cu,“ vyrazil zesebe zadýchaně, „proč jsi vtom Eoghama nenechal, to nepochopím.“

„Raík mi to přikázal,“ zasyčel Cuchenan astáhl si roušku zúst.

„Akdyby chtěl, abys skočil zhradeb, udělal bys to?“

„Eogham je jeden zmých bratrů vezbrani,“ řekl horal škrobeně. „Jsem si jistý, že by pro mě udělal totéž.“

„Rozhodně – pokud máš tedy vplánu nato nakašlat anechat ho ve spárech té čarodějnice.“

„To bych neudělal.“

„Proč? Eogham tě nesnáší.“

„To není pravda.“

„Ale je. Potom, co se Bordacha zmrzačil, by byl nejlepší, nebýt tvého příjezdu doDussu. Jeho jméno teď slyšíš leda jako podhradní drb, akdyž se mu konečně něco podaří, přizabije se ovětev, aještě se ukáže, že ulovil to nejméně očekávané stvoření vcelém lese. Azevšech lidí mu jdeš zachraňovat zadek ty. Taky bych tě nesnášel…“

„Ikdyby, jsem si jistý, že pokud mu zachráním život, bude mít otrochu menší důvod… co?“

Minangar se rozesmál. „Vážně? To toho víš olidech tak málo? Eogham tě bude nesnášet oto víc! Měl bys ho nechat té čarodějnici, bude to tak lepší pro něj, protože vychladne, ipro tebe, protože se nebudeš muset bát, že ti dá dovína rulík.“

„Jsi škarohlíd.“

„Rulík!“

„Ano, já tě slyším, ale Eogham je čestný muž, kněčemu takovému by se nesnížil.“

„Čestní mužové nebývají syny zrádců…“

„… nebo uprchlí otroci, hm?“ nadhodil horal studeně.

„Víš, že tak jsem to nemyslel!“ zaprotestoval Minangar.

„Vím. Ale říkám ti, že Eogham není můj nepřítel.“

„Chtěl tě zabít, když zjistil, žes býval otrok,“ poznamenal Minangar.

„Chtěl, ale neudělal to.“

„Taková nenávist hned tak nezmizí.“

„No, tak doufejme, že aspoň ochladne.“

* * *

Vystoupali dokopce avúdolí konečně spatřili domek, jak jim ho popsala Creana. Byl neobvykle velký, vypadal spíše jako několik stavení nalepených nasebe. Zkomína ale stoupal dým audveří viděli vzávěji stopy.

Sestoupili zesvahu. Minangar se poslední kroky sotva vlekl, tvář mu zrudla námahou aprsty nanohou mu promrzly tak, že je ani necítil. Horal si shodil zhlavy kapuci, oklepal zní zmrazky asníh azaklepal na dveře.

Creana prudce otevřela, přelétla pohledem zhorala nabarda, který se dlaněmi opíral okolena asípavě vydechoval, azvedla znepokojeně obočí. „Aty jsi kdo?“

„Tohle je Minangar, můj společník nacestách,“ představil ho Cuchenan. „Když člověk putuje sám, je vždycky dobré mít ssebou někoho, kdo utíká před vlky pomaleji.“

„Hahaha!“ Bard se procpal dopředu. „Jsem bard zÚdolí, má krásná paní, aotomhle nejapně žertujícím dřevu skládám písně.“

Creana se neusmála ajejí oči zůstávaly studené jako mráz. „Mé úkoly nebudete dělat společně,“ řekla ostře.

Cuchenan přikývl. „Ne, paní, bard mi bude nanejvýš zpívat. Ale třeba si ho také oblíbíš, když ti večer zahraje nějakou píseň, aby utišil tvůj smutek.“

„Můj smutek utiší jen pomsta,“ odsekla.

Minangar si odkašlal. „Je mi velice líto tvé ztráty, paní, avěz, že uděláme, co bude vnašich silách, abys ji necítila tak bolestivě. Vtéto chvíli cítíme nicméně velice bolestivě naše nohy. Pustíš nás prosím dál?“

Cuchenan se natáhl, aby barda odtáhl zaflígr zase namráz. Creana ale místo hněvu jen ustoupila zedveří.

„Spát můžete tady, ale jen pod podmínkou, že nebudete chodit zadveře mých pokojů, pokud ktomu nebudete vyzváni,“ řekla ostře.

Horal se skloněnou hlavou vstoupil ajestřábí žena zaním přibouchla dveře.

„Když budeš chtít, paní, můžu začít plnit tvé…“

„Ráno,“ štěkla přes rameno azmizela vpokoji. Klapnutí dveří aticho.

Cuchenan překvapeně zamrkal, Minangar pokrčil rameny. „Ráno,“ prohlásil klidně adošel kekrbu.

* * *

„Myslíš, že bude chtít, abys někoho zabil?“

Zasyčení, jak brousek sklouzl poostří. „Je to možné.“

„Myslíš, že ti přikáže, abys zabil Eoghama?“

Horal loupl pobardovi pohledem. „To by trochu popíralo význam tří úkolů, nemyslíš?“

Minangar pokrčil rameny. „Zabít Eoghama, zbavit se těla, dělat, jako by nic… To mi zní jako tři úkoly.“

Cuchenan potřásl hlavou. „Ne, nemyslím si. Ty jsi bard.“

„No, to sis všiml brzo…“

„Určitě znáš příběhy nebo písně snějakými úkoly, nebo ne?“

Minangar se zavrtěl. Ležel vrohu pokoje, hlavu opřenou nasloženém vaku svěcmi. Přikrývky aoheň ho příjemně hřály. Myšlenky se mu rozbíhaly všemi směry jako kobylky apřemýšlení ho zmáhalo. „Tak zaslechl jsem nějaké,“ přiznal azazíval. „Jeden nebo dva.“

Další syknutí brousku poostří. Horal přejel nůž zkušeným pohledem asklidil ho dopouzdra. Pak stichým cinknutím tasil Kalveminu.

Jeho meč bylo legendami opředené ostří samotného Luga zDussu, nejskvělejšího válečníka své doby. Tvrdilo se dokonce, že zbrojíř kalil meč vLugově krvi adozbraně tak vstoupila část jeho ducha. Runy naní jiskřily ahoral by byl přísahal, že je tak dokonale ostrá jako prvního dne, kdy ji našel azabil sní draka zColechu.

Tehdy kněmu promlouvala, volala naněj, šeptala mu.

Odté doby však nic. Ani slovo, jen ticho.

Občas přemýšlel, jestli to nebyl tehdy jen klam jeho unavené mysli. Uslyší ještě někdy hlas meče? Znamenalo to vlastně něco? Je meče hoden, když Kalvemina mlčí?

Cvrnkl prsty doostří anaznačil dovzduchu letmý sek.

„Cvičíš nazítřek?“ nadhodil bard aznovu zazíval.

Horal sklonil paži. „Co se vnich vypráví?“

„Cože?“

„Vtěch příbězích oúkolech. Co se vnich vypráví?“

„Sovy.“

Teď to byl horal, kdo zmateně zamrkal. „Co?“

Minangar zvedl ruku kestropu azašermoval sní vevzduchu. „Lug vjednom příběhu chytal nějaké vzácné sovy pro svou ženu.“

„Proč?“

Pokrčení ramen. „Protože je uviděla azatoužila ponich? Nevím, ženské jsou vtomhle divné.“

Horal nakrčil obočí. „Nebyly to labutě?“

„Co by dělala slabutěmi?“

„Co by dělala se sovami?“ nechápal Cuchenan. „Přijde mi to jako zrovna tak neužitečné zvíře.“

„Sovy loví myši. Achytají se hůř, takže je to těžší úkol,“ potřásl Minangar hlavou.

„Proč se chytají hůř?“

„Protože labuť sedí navodě aprostě nic nedělá. Sova se schovává nastromě, létá vnoci…“

„Labutě syčí akoušou.“

„Vždyť mají zobák!“

„A?“

„No, jak by mohly kousat, když mají zobák?“

Cuchenan se ošil. „To by ses divil.“

Minangar se zaujatě posadil. Únava zněj rychle opadávala. „Tebe pokousala labuť?“

Horal ztuhl. „Ne.“

„Tebe pokousala labuť!“

„Ne!“

„Přiznej se! Pokousala tě, že jo?“

„Tak… trochu.“

„Ha! Já to věděl! Velkého hrdinu, nejskvělejšího zDussu anositele meče samotného Luga pokousal pták.“

„Divil by ses, jaké jsou labutě potvory. Když chrání mladé, pleskají křídly, syčí, koušou ajsou celkově dost agresivní.“

Minangarův úsměv se rozšířil. „Ale no tak, přece by se slavný drakobijce nebál labutě?“

„Nebojím se jí, jen říkám, že chytat labuť může být pěkně nepříjemná záležitost.“

„Už úplně vidím ten výčet potvor, sekterými ses vživotě utkal. Drak! Troll zeskal! Ohavný skřet adémonický pán lapků, ale nejhorší zevšeho, příšera zevšech nejděsivější – labuť!“

„Ano, tak jsme se zasmáli…“

„Budu muset složit novou píseň.“

„Že jsem nemlčel…“

„Když labuť klofne horala,

nelítostný to boj!

Apak ta mrcha zhýralá,

co drakobijce dostala

azobákem ho týrala,

odletí zaobzor!“

„No nádhera. Myslím, že je to tvůj majstrštyk,“ prohlásil horal.

„Že?“ uculil se bard. „Apočkej, až ktomu přidám hudbu!“

„Není potřeba. Harfu už můžeš zahodit asám se můžeš jít zahrabat, protože nic lepšího nenapíšeš – potéhle labutí písni už to bude jenom horší, neměl by ses ani snažit.“

Minangarův úsměv najednou zmizel. „Ty se směješ, ale otomhle se nežertuje.“

„Zatímco olabutích ano?“

„Labutě jsou legrace, ale my umělci se vždycky bojíme, že nestojíme zanic. Jakmile to začne říkat iněkdo další, je to napováženou.“

„Dobře, zpěváčku, ty zapomeneš nalabutě ajá nebudu žertovat otom, že stojíš zastarou bačkoru.“ Schoval meč dopochvy aopřel se ostěnu. „Takže lov zvěře?“

„Hm?“

„Ten úkol, co chtějí lidé pohrdinech vrůzných písních. Říkal jsi mi olovení sov pro nějakou ženu. Co dalšího se ještě zpívá?“

„VTunde jsem před časem slyšel, že tam žila bohatá krasavice, která chtěla, aby její vyvolený ukradl někomu krávu. Ataky někdo vjedné odrhovačce porazil medvěda.“

„To byl Raík.“

„Ano, to byl, ale iněkdo další porazil medvěda ajeho kožešinu pak daroval nějaké ženské.“

Horal přivřel oči. „Začínám vtom vidět určitý vzorec.“

Minangar znovu zazíval. „Zabil jsi draka, Cu. Okolik horší to může být?“

* * *

„Můj bratr se staral odům avše sním spojené,“ řekla Creana, když vyšla shoralem ven dojiskřivého ranního sněhu. „Tvůj první úkol bude zastat jeho práci.“

Horal nakrčil obočí. „Co přesně mám zastat, paní?“

Máchla rukou aplášť zjestřábích pírek se kolem ní zavlnil. „Střecha je děravá, dveře skřípou, okenice praskla, podlaha se propadá, dřevník zeje prázdnotou… Vzadu je kůlna, kde najdeš potřebné nástroje. Máš čas dovečera, abys dal vše vdomě dopořádku.“

„Takže nechceš… nechceš chytit žádné zvíře?“

Zadívala se naněj, jako by netušila, jestli žertuje. „Vespíži jsou myši,“ řekla pak.

Cuchenan se znovu zadíval nazasněžené stavení. „Tvůj první úkol je, že mám spravit dům achytit vněm myši,“ řekl opatrně.

„Ano. Vrátím se pozápadu slunce aprohlédnu si tvou práci. Když budu spokojená, dostaneš zítra ráno druhý úkol. Když ne, vrátíš se doDussu apošleš sem Tullachova vraha.“ Pak se otočila napatě avykročila dál doúdolí. Brzy zní už nebylo vidět nic než silueta mezi stromy. Ochvíli později zaslechl horal jestřábí křik azakrátko nastalo ticho.

Zhluboka se nadechl studeného vzduchu.

No, Minangar měl pravdu alespoň vněčem – horší než zabití draka to opravdu není.

Vrátil se dodomu. Básník ležel přikrytý aschoulený jako nemluvně, když doněho horal dloubl.

„Co se to…?“

„Dostal jsem první úkol.“

Minangar si nadšeně promnul dlaně azvedl se. „Výborně! Tak co nás čeká? Zabít medvěda, přivést krávu, chytit sedmero bílých labutí anoční sovu?“

„Spravit dům.“

Básník splaskl. „Cože?“

„Mám spravit dům.“

„To je ten úkol?“

„Ano.“

„To zní… nudně?“

„Mám ipochytat myši.“

„Velmi hrdinské,“ poznamenal bard kousavě.

Horal pokrčil rameny. „Mohlo to být horší.“

„Ano, mohla potobě chtít třeba něco zajímavého.“ Minangar se stočil zpátky dopřikrývek.

„Co to děláš?“ nechápal horal.

„Co by? Jdu spát.“

„Nemůžeš přece spát!“

„Proč bych nemohl? Nato, jak uklízíš, se dívat nepotřebuju.“

„Vždycky otravuješ, jak chceš sbírat materiál pro svoje písně!“

„Ano, když děláš něco, co je hodné písní!“

„Trval jsi natom, že sem půjdeš.“

„Ano, ale to jsem si myslel, že budeš dělat něco, co bude stát zatu cestu.“

„Ne všechno, co je potřeba udělat, je hodné velkých příběhů.“

„Ano! Očividně!“

„To ale neznamená, že to není důležité,“ zamračil se horal.

„Aspravování cizího baráku je důležité proč?“

„Protože když to udělám dobře, Eogham sem nebude muset jít sloužit.“

„Tak hodně štěstí.“ Minangar si přetáhl přikrývku přes hlavu.

Horal mu ji zase stáhl. „Vstávej!“

„Proč?“

„Protože nebudu spravovat kolem tebe – chtěl jsi sem jít, smiř se stím, že to bude nuda.“

„Ale…“

„Žádné ale. Vstaň, nebo otevřu dveře apustím sem mráz.“

Bard vstal. „Jeď nacesty, říkali. Bude to zábava, říkali…,“ zabrblal.

„Já ti vždycky říkám, ať sedíš doma nazadku, Minangare.“

„Ablíží se den, kdy tě už konečně poslechnu!“

* * *

Creanin dům byl nezvykle velký aukázalo se, že ho tvoří dva propojené statky. Malá místnost skrbem, vníž sMinangarem spali, vedla vlevo dokamenné části sdlouhou ložnicí vedoucí dokuchyně. Napravo pak dveře vedly dopřistavěné dřevěné komůrky patřící Creaně.

Poobhlídce domu Cuchenan shledal, že všechny pokoje jsou vřádně zanedbaném stavu. Okenice se sléty pokřivily. Dírami vestřeše propadával sníh. Podlaha vrzala aprášilo se zní, trámy se prohýbaly trouchnivinou.

Vzadu zadomem objevili opuštěný chlívek. Pach koz zůstal zažraný vestěnách, namísto zvířat se ale všude válely rezavé anepoužívané nástroje – tupý srp, otlučený žernov, přeražená motyka…

„No,“ ozval se zahoralovými zády Minangar, „podle toho, jak to tady vypadá, tu žilo pěkné prase.“

„To je hodně nevhodný žert.“

„No tak, Cu, jak často můžeš oněkom říct, že je čuně, aby to byla skutečně pravda?“

„Je mrtvý,“ zamračil se Cuchenan.

„Áno. Aikdyž se budeme tvářit smutně avážně jako hrob, nic se natom nezmění. Není lepší se tomu trochu zasmát?“

„Nemáš žádné zábrany, zpěváčku, ajednou se ti to vymstí,“ řekl horal temně.

„Ale no tak, Cu, přece…“

„Ne, barde. Čeká mě tu spousta práce anatyhle legrácky teď nemám čas. Jestli máš vúmyslu akorát otravovat, běž pryč.“

Minangar rozhodil rukama. „Tys mě sem vytáhl! Být pomém, dospávám noc ukrbu.“

Horal nakrčil obočí. „Celou noc jsi prospal.“

„Tuhle ano. Nemálo jiných ne,“ zazubil se bard.

„Radši mi nic neříkej.“

„Proč? Bojíš se, co by ses dozvěděl?“

„Ne, nemám rád drby.“

„Nejsou to drby, když je to pravda.“

„Tvoje pojetí pravdy je dost široké, barde. Vím moc dobře, co sní děláš vesvých písničkách.“

„Už jsem ti říkal, že to je básnická licence.“

„Je to lež amoc neodmlouvej, protože jsem právě našel sekeru.“ Horal setřel hustou pavučinu asevřel prsty kolem topůrka.

Minangar nevzrušeně zvedl obočí. „Tímhle bys mi neusekl ani malíček. Je už odpohledu tupá jako…“ Najednou zmlkl akousl se dortu.

„Jako?“

„No, chtěl jsem říct prase, ale nechci, abys mě tím přetáhl pohlavě.“

Cuchenan si přehodil sekeru přes rameno apotřásl hlavou.

„Kam jdeš?“ houkl bard, když se kněmu horal obrátil zády.

„Ven.“

„Aco tam?“

„Co bys řekl? Práce!“

* * *

Celý den se kolem samoty vseverních lesích ozývalo sekání, řezání, bouchání aktomu iobčasné nadávky. Sem tam zazněl izpěv – sladký, melodický, doplněný zvukem harfy atéměř pokaždé přerušený zvýšeným hlukem oprav.

Když se slunce naklonilo kobzoru, zavýskl nad lesem jestřáb. Creana došla kdomu, odkud se ozývaly rytmické údery. Obešla stavení aspatřila Cuchenana. Vysvlékl si košili aprocházel mezi zasněženými borovicemi jen vkalhotách avysokých botách zjelenice. Napažích mu naběhly svaly, jeho tvář izáda se leskly horkým potem. Rovnal dodřevníku naštípaná polena, našpalku ležela sekera.

Horal se otočil, akdyž si všiml stojící ženy, kývl jí napozdrav.

„Dobrý večer, paní,“ pozdravil. „Spravil jsem, co se dalo. Jen dodělám dřevo apřijdu dovnitř.“

Studeně přikývla, otočila se napatě azmizela zadomem.

„Asi čekala, že při pohledu naten čurbes utečeš doDussu.“ Minangar seskočil zlavice.

Cuchenan došel kešpalku, zvedl sekeru apřehodil si ji přes nahá ramena.

Bard se otřásl. „Když tě takhle vidím, je mi zima izatebe.“

„Až naštípeš plný dřevník, třeba se taky zapotíš. Ikdyž ztebe by lilo, ikdybys tu sekeru zkusil jen zvednout.“ Horal se zasmál, když se básník zakabonil. „Pojďme dodomu. Bude tam tepleji aCreana ještě musí rozhodnout, co si myslí osplnění úkolu.“

„Myslíš, že bude spokojená?“

Horal neurčitě pokrčil rameny. „Oproti tomu svinčíku, co tu byl, je to, myslím, pokrok. Ale její bratr je mrtvý, zpěváčku. Spokojená nebude ještě dlouho.“

* * *

Creana se procházela pomístnostech azatvrzele prohlížela každou skulinu. Její tvář zůstávala nehybná, ale oči prozrazovaly rostoucí údiv. Nakonec se otočila kčekajícímu horalovi akývla hlavou. „První úkol jsi splnil, můžeš si odpočinout azítra ráno tě čeká druhý.“

Stím zmizela vesvé ložnici anechala oba návštěvníky ukrbu.

„Taky nám mohla nabídnout aspoň večeři,“ zabručel Minangar.

„Jsme tu vetřelci apřipomínáme jí zabitého bratra. Můžeme být rádi, že nespíme venku namrazu.“

„Však já vím,“ kývl bard azaškaredil se nasuchou placku, kterou Cuchenan vyhrabal zbatohu. „Ale prostě kousek chleba azvěřiny by nikoho nezabil. Tedy… ne podruhé snad,“ zarazil se.

Placky byly tvrdé ašpatně se žvýkaly. Minangar pochvíli vzdal svůj boj ožvanec anatáhl se pro harfu. Byla zpěkného tmavého dřeva astačilo pár letmých doteků, aby se rozezpívala. Bard si brzy začal pobrukovat melodii aútržky slov.

Horal se zarazil uprostřed sousta. „Co to je?“

„Nová píseň.“

„Očem?“

„Odnešku.“

„Ty chceš otomhle psát píseň?!“

„Sám jsi řekl, že mám!“

„Ano, ale jen proto, že jsem chtěl, abys vstal.“

„Tak to pozor, co si přeješ. Bude to skvělá píseň. Epická.“

„Och bohové…“

„Bude se jmenovat Cuchenan opravář acelé dvě sloky budou otom, jak jsi hrdinně porazil zatékající střechu.“

Horal mávl rukou aopřel se ostěnu tak, aby nabásníka neviděl. „Opravdu doufám, že ten druhý úkol bude oboji,“ zašeptal.

* * *

„Dnes musím zařídit bratrův pohřeb, anebudu tak mít čas obstarat dům,“ řekla Creana, když se ráno zastavila před krbem, aby horalovi zadala další práci. „To bude tedy tvůj úkol. Vymeteš, vyvětráš pokoje, uvaříš, uklidíš apostaráš se, aby nikde nebylo smítko prachu. Vrátím se pozápadu slunce, apokud bude vše hotové kmojí spokojenosti, dostaneš zítra poslední úkol.“

Cuchenan si udržel tvář bez výrazu, což bylo víc, než se dalo říct obásníkovi.

Ten se rozesmál tak, až se udeřil hlavou ostěnu.

Creana zpražila oba pohledem. „Pokud se ti úkol nelíbí nebo ti připadá ponižující, můžeš odejít arovnou mi sem poslat Eoghama,“ štěkla.

Horal střelil varovným pohledem posmíchem se svíjejícím bardovi. „Až se vrátíš, bude dům připravený,“ promluvil prkenně. „Ale pokud bys chtěla ulovit medvěda nebo ukrást labuť…“

„Uvidíme se večer.“ Přehodila si přes ramena plášť, obrátila se avydusala zdomu.

Jakmile dveře zaklaply, Cuchenan se obrátil kMinangarovi.

Bard slzel.

„Ještě chvíli se budeš chechtat avymáchám tě vesněhu,“ řekl horal varovně.

„Myslím, že tu píseň přejmenuji,“ zašklebil se básník. „Cuchenan poklízečka – co říkáš, jak to zní?“

Horal se naněj chvíli chladně díval, ale pak se mu navětrem ošlehané tváři objevil široký úsměv. „Víš co, zpěváčku? Myslím, že to zní skvěle!“

Skočil kupředu adrapl barda zalímec. Minangar pochopil, co se děje, ovteřinu později, než měl.

Prudce se zazmítal, ale to už ho horal táhl zedveří.

„Ne! Ne! Pusť mě, pusť! Ne!“

Bard se jako rozcapená oliheň pokusil zachytit dveří rukama inohama – bez úspěchu.

Cuchenanův stisk byl jako zeželeza.

„Ne! Nenenene! To se neopovážíš, ne!“

Horal ho bez okolků zvedl nad zem ašvihl jím dovysoké závěje. Žuchnutí, dovzduchu se vznesl oblak prachového sněhu.

„!!!“

Cuchenan zavřel dveře aopřel se oně zády.

Nadávky zvenčí nahradilo cupitání, zacloumání klikou abezmocné bušení. „Cu? Cu! Otevři dveře! Otevři, je tu zima!“

„Zkus se pořádně zapřít, trochu se utoho zapotíš azahřeješ se.“

Básník očividně vyvinul určité úsilí, protože se ozvalo drcnutí – sdveřmi však nehnulo ani opíď. „Cu! Otevři, no tak! Vždyť tu umrznu!“

Horal si založil ruce naprsou.

„Je tu zima! Prosím! Už se nebudu smát! Cu! Slibuju! Nasvou čest!“

„Nasvou co?!“

„Ehm… nasvou veršotepeckou reputaci!“

„To je nějaké básnické slovo pro prolhanost?“

Okamžik zamyšleného ticha. „Prosím, Cu! Prosím! Pusť mě dovnitř! Prosím, prosím! Necítím prsty! Prosím!“

Dveře zaskřípaly.

Bardovy jindy upravené kadeře teď jen zplihle visely kolem tváře, nakalhotách přimrzal sníh apod mokrou košilí mu naskákala husí kůže.

Horalova tvář zůstala netečně vážná, přestože mu vmodrých očích probleskovalo pobavení. „Zpěváčku?“

„Bastarde,“ ucedil Minangar aprošel dovnitř.

* * *

Vkaždém koutě se táhly pavučiny, podlahy skrývaly chuchvalce prachu azespíže padaly staré ahnijící potraviny.

Horal zamračeně ometal stěny asledoval pelášící majitele pavučin, jak mizí vestínech aškvírách domu.

Minangar se uraženě stočil dokožešin uohně aodranní příhody takřka nepromluvil.

Cuchenana proto překvapilo, když se zaním ozvalo mumlavé: „Vynechal jsi kousek.“

„Kde?“

Minangar ukázal prstem. „Napravo uokna zaokenicí. Pořád tam kouká kus pavučiny.“

Cuchenan zamžoural. „Kde?“

„Tam… napravo… ne, moje napravo… ne… bohové, přímo nad tvojí řepou!“

Horal zvedl hlavu avšiml si pohupujícího se vlákna. „Ach,“ vydechl amlčky prach odhrnul.

„Adržíš to špatně,“ brblal dál Minangar.

„Co držím špatně?“

„To koště. Měl bys to mést dolů, aby ti to padalo nazem, ne nahoru, tak se ti to akorát někde zachytí. Ale pokud ses rozhodl, že necháš Eoghama hnít vtomhle domě, pak pokračuj.“

Cuchenan se ušklíbl. „Apotom kdo je tady uklízečka, co?“

„Spal jsem sjednou služebnou.“

„Jen jednou?“

„Sjednou, co mluvila celý večer ouklízení,“ opravil se bard rychle azazíval. „Tobě to nevadí?“

„Co?“

Minangar rozhodil rukama. „Tohle! Spravovat dům. Uklízet. Je to ponižující. Nedala ti takové úkoly kvůli ničemu jinému, jen se ti tím vysmívá.“

Cuchenan se usmál. „Možná. Ale zapomínáš najednu důležitou věc.“

„Ato?“

„Někdo by řekl, že je to pod tvou úroveň.“

„Já bych se třeba kekydání hnoje vracet nechtěl,“ prohlásil bard. „Mám svou hrdost.“

„Tenhle způsob uvažování nemám rád.“

„Jaký způsob uvažování?“

„Proč?“