© František Kotleta, 2022

Cover Illustration © Luis Royo, 2022

Cover art © Lukáš Tuma, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0099-5 (Print)

ISBN 978-80-278-1253-0 (ePub)

ISBN 978-80-278-1254-7 (mobi)

ISBN 978-80-278-1255-4 (pdf)

Temné blues vNew Orleans

Blues nebyla hudba. Byla to smlouva sďáblem. Proto také vzniklo vLouisianě, stejně jako jazz. Ten možná nebyl zrovna smlouvou, ale když jste slyšeli jeden nebo druhý styl, věděli jste, že tam někde na pozadí jejich tónů jsou temní bohové starých časů.

Ale to vlastně vkaždé muzice. Snad svýjimkou techna.

„Na co myslíte?“

„Na techno,“ odvětil jsem popravdě, napil se ze sklenice rumu arovnou dolil. Vbaru ULoyda se neprodávaly panáky, ale celé láhve, které se postavily na stůl. Mělo to styl. Na jednotlivé panáky musel člověk pouze kbaru. Zflašky osmiletého Bayou na mě zíral krokodýl, jako by snad chtěl něco říct. Raději jsem ho otočil, aby se díval na kapelu.

„Techno?“

„Takový to tuc-tuc-tuc. Unás kvůli tomu jednou prakticky padl premiér. Takovej roztomilej týpek sbradavicí.“

Mluvil ze mě rum. Aúnava. Před dvěma dny jsme dorazili pravidelnou linkou zPaříže. Ještě jsem byl pocuchaný zpředchozího případu, ale měl jsem uCIA dluh. Anebylo to za tu flašku. Morrison ostatně popíjel se mnou. Vážně se jmenoval Jim Morrison. Akorát nezpíval Come on, baby, light my fire, ale byl agentem Skupiny zvláštních operací kategorie M Ústřední zpravodajské služby Strýčka Sama, tedy CIA. Jeho rodiče byli hipíci apojmenovali jej po zpěvákovi The Doors. Jako každé dítě dělal přesný opak toho, co jeho rodiče. Místo volné lásky aLSD šel na West Point.

„Děláte si ze mě srandu, že?“ nadhodil. Také byl unavený. Ostatně vté Paříži nám zachránil zadek. Ztoho ten dluh.

„Omlouvám se. To ten rum,“ máchl jsem ve vzduchu rukou.

„Byl jste někdy vNew Orleans?“

Přitakal jsem apřiložil ke rtům Bayou. Chutnal po směsi snad desítky koření, které jsem nebyl schopný rozeznat.

„Ještě na univerzitě, týden na konferenci osynkretických náboženstvích. Profesor Landstream měl tenkrát krásnou přednášku oafrických loa ajejich transformaci vbohy vúdú.“

„Akromě toho?“

„Naučil jsem se tu pít bourbon. Ale oproti rumu je to jako prostředek na mytí nádobí.“

„Tak tohle vUSA neříkejte nikde jinde než tady na jihu,“ uchechtl se analil si zláhve Bayou. Položil ji zpátky na stůl krokodýlem čelem knám. Jeho narážku jsem chápal jako dobré doporučení. Bourbon byl americká whiskey, na niž tu byl každý hrdý. Nutno dodat, že to byla špatná kopie irské whiskey vyhnaná kukuřicí. Už jenom to, že se whiskey jmenovala po místě, které založili Francouzi, dávalo tušit, že se skutečnou whiskou se nedá srovnat. Nic proti vidlákům dál na sever, ale dobrý alkohol se musel dělat buď vIrsku aSkotsku, nebo zcukrové třtiny, to bylo jedno zživotních mouder, které jsem za svůj život pochopil.

New Orleans mělo převážně černošskou populaci. Pokud Wikipedie nelhala, byl jenom každý třetí obyvatel města běloch. Vtomhle baru byli běloši tři. Já, kapitán Morrison azpěvačka bluesové kapely. Vypadala, jako by utekla zprojektu Lebensborn– blonďaté vlasy, modré oči arudé rtíky, že by snimi mohla dělat reklamu na rtěnku Max Factor. Apřitom měla chraplák jako Nina Simone blahé paměti. Zdejší černošské publikum zjevně nepropadlo moderním woke teoriím okulturní apropriaci, takže nadšeně poslouchalo staré bluesové hity černošských zpěváků vjejím podání. Přitom kde jinde by kulturní apropriaci mohli řešit než tady, na konci dlouhé pouti řeky Mississippi? Ale modrooká zpívala vážně geniálně. Ikdyž jenom vokalizovala, znělo to jako šumění té zatracené řeky sporcí božské krásy navíc.

ULoyda byl tuctový podnik, který ale měl tu výhodu, že sem nechodili žádní turisté. Ti se toulali jen opár ulic dál, odrazovala je však hromada odpadků jen pár metrů od vchodu. Stejně jako fasáda protějšího hotelu prostřílená samopalem. Tohle město to nikdy nemělo lehké. Vroce 2005 ho zdemolovaly záplavy po hurikánu Katrina avše dodělal white flight, tedy bílý útěk. Kdo měl bílý ksicht, prachy nebo uměl něco lepšího než vařit gumbo, sebral se azmizel dál na sever, tam mezi úrodné lány kukuřice. Zůstali jen chudí, černoši, což většinou bylo jedno ato samé, ati, co znějakého důvodu tohle město nechtěli opustit. Moc jich nebylo.

New Orleans se v něčem podobalo Ostravě. Akorát tam za to, jak vypadala, mohl chlast, piko akomunisti. Tady to bylo oněco složitější.

Ihate to see that evening sun go down

Ihate to see that evening sun go down

’Cause, my baby, he’sgone left this town

Zpěvačka spustila legendární St. Louis Blues, který před více než sto lety napsal pro svou kapelu trumpetista William Christopher Handy. Ve městě ji hrál prakticky každý. Byla něco jako bluesová hymna. Ale tahle holka ji roztáčela, jako by byla nejen Nina Simone, ale ivtělená Billie Holiday.

Ani jsem si nevšiml, že knašemu stolu přistoupila černoška. Anebyla to servírka sdalším krokodýlem. Hodila na stůl velkou béžovou obálku apřisedla si na volnou židličku. Přitom se natáhla pro flašku, akdyž zjistila, že na stole není žádná další sklenička, prostě si přihnula zláhve.

„Ahoj, Hannah,“ usmál se na ni Morrison.

Černoška si odfrkla avytáhla dlouhou cigaretovou špičku. Zasadila do ní cigaretu bez filtru azapálila si. Něco takového jsem naposledy viděl ve filmu sAdinou Mandlovou. Kouření vhospodě jsem zase zažil naposled vPraze vsoukromém baru Eccentric Club. Ale tady kouřil každý. Ve Spojených státech totiž po neblahých zkušenostech ztřicátých let prohibice neměla na růžích ustláno. Tedy svýjimkou Kalifornie, kde se nesmělo kouřit ani na pláži.

„Za každým tvým ‚ahoj‘ se skrývá průser, Jime, takže si to svý ‚ahoj‘ strč do prdele,“ prohlásila aještě jednou si lokla. Učernošek, zvláště těch hubených, jsem si už dávno zvykl netipovat věk. Tahle mohla mít třicet, stejně jako padesát. Včerném kostýmku vypadala docela šik.

Morrison rozlepil obálku avyndal zní dva černé kožené průkazy. Rychle je zkontroloval ajeden mi podal.

„FBI?“ vyděsil jsem se.

Na průkazu byla moje fotografie apod ní jméno John Prague. CIA měla sice rakety na ostřelování teroristů zavrtaných hluboko vhorách Afghánistánu adrony chytřejší než půlka českého parlamentu, ale kreativita pro ně bylo sprosté slovo.

„Už jenom tím, že tu sedíte, porušujete asi tisíc federálních zákonů, ale oddělení M byly zákony vždycky uprdele,“ konstatovala, když jsem průkaz strčil do kapsy saka. Koupil jsem si ho včera vmístním sekáči, abych zapadl anevypadal jako turista– hlavně nedejbože evropský turista. Byly kněmu iapartní černé kalhoty. Obojí ve střihu, který tu nosil skoro každý. Pod tím jsem měl už jen tmavě modré tričko sdlouhým rukávem. Kupodivu tahle kombinace docela dobře chránila tělo před horkem avlhkem, což kromě krokodýlů achudoby byly neměnné pilíře života vNew Orleans.

„Jako by na tom Námořní vyšetřovací služba byla někdy jinak,“ mrknul na příchozí anatáhl kní sklenici salkoholem. Evidentně nabízel přípitek. Černoška popadla láhev aťukla sní oMorrisonovu skleničku. Pak se podívala namě.

„Jediný vtip na ten debilní seriál anarvu vám tu láhev do prdele, agente Prague,“ mrkla na mě ajá si sní také přiťukl.

Igot the St. Louis Blues

Blues as Ican be

That man’sgot aheart like arock cast in the sea

Or else he wouldn’t have gone so far from me

Ztoho mála, co jsem oamerické legislativě věděl, byly ty průkazy vážně nutné. CIA totiž jako vojenská rozvědka měla striktně zakázanou aktivitu na federálním území. CIA nesměla na území USA provádět žádné operace ani intervence. Jen počítat výplaty apořádat firemní večírky spiñatou. Jenže kromě Morrisonovy jednotky nikdo těmhle věcem na M nerozuměl. M byla, samozřejmě, magie.

Zobálky jsem vytáhl ještě složku se jmény více než sto padesáti vojáků. Byla to celá rota námořní pěchoty. Ztratila se. Alespoň podle toho, co mi ještě vletadle řekl Morrison. Sto padesát chlapů jen tak nezmizí ani ve Spojených státech, takže po měsíci marného pátrání se NCIS, tedy Námořní vyšetřovací služba, pod kterou mariňáci spadali, obrátila na odděleníM. Ato zase na mě.*

„Máte...,“ začal jsem při pročítání seznamu, ale Hannah mě přerušila, když řekla: „Ne.“

„Eh...,“ namítl jsem rozpačitě, ale ona dorazila láhev Bayou apoložila ji na stůl tak, aby se sní dalo točit, což za chvíli udělala.

„To je univerzální odpověď vtomhle případě, pane Kosku. ‚Ne‘ je jediné, co vám můžu odpovědět na cokoliv. Těchhle sto padesát šest statečných amerických chlapců ažen vyrazilo ráno na pochodové cvičení do louisianských bažin auž je nikdy nikdo neviděl. Ani stopa. Satelity, psi, zkurveně dlouhý rojnice jiných mariňáků, letadla, vrtulníky, ani prd. Víc nevíme ani po dvou měsících. Jenom, že večer předtím měli od velitele vycházky, tak chlastali asi vpěti barech vtýhle negerský čtvrti. Jeden znich byl tenhle.“

Slovo negerský od ní znělo hrdě.

Ilove my baby like aschool boy loves his pie

Like aKentucky colonel loves his mint’n rye

Ilove my man till the day Idie

Blondýna dozpívala slavný song acelý bar se pustil do tleskání anadšeného pískání.

„Nechte si to,“ vytáhl jsem po chvíli přemýšlení průkaz zkapsy aposunul jej po stole zpátky kagentce NCIS.

„Proč?“

„Sama jste to řekla, je to negerská čtvrť. Tady má větší šanci se něco dozvědět spíš turista než týpek zFBI sakademickým přízvukem,“ vysvětlil jsem.

„Jo, asi jo,“ pokývala hlavou anatáhla se pro průkaz. Levou rukou pak mávla ve vzduchu. Brzy nám na stole přistála další láhev skrokodýlem. Tentokrát už se skleničkou navíc.

* * *

Okamžiky, když přestane hrát hudba, když muž při sexu vyvrcholí nebo když barman zvedne první židličku na stůl, mají něco společného– pocit, že zábava právě skončila. Je to ten bod včase aprostoru, který na psychiku působí stejně. Podivné vědomí něčeho, co zmizelo, avy vůbec nepřemýšlíte nad tím, co bude dál. Jen cítíte intenzitu konce.

Morrison zaplatil útratu, než sHannah Pacina odešli, ajá tak na bar klepnul fungl novou American Express, kterou jsem od nich dostal. Šlo onějaký tajný účet CIA. Kolik na ní bylo, jsem netušil, ale tipoval jsem, že na doutník aještě jednoho panáka by to mohlo stačit. Nejedl jsem asi dva dny, takže se mnou rum pěkně zamával, ale mně to bylo jedno. Potřeboval jsem spát. Kousek odtud jsem měl vlastní hotelový pokoj adoufal jsem, že se zřídím natolik, abych tam následujících nejméně dvanáct hodin osobě nevěděl.

„Zavíráme. Mám vám zavolat taxi?“ nabídl číšník. Poměrně mladý černoch mluvil pomalu avýrazně artikuloval. Věděl, kolik jsem vypil, abyl dost ohleduplný. Anebo dost zkušený, aby tušil, co to sčlověkem udělá. Ale já vyrostl na tuzemáku– falešném rumu, který se vrakousko-uherské monarchii vyráběl už před dvěma sty lety, vČesku pak konkrétně zlihu ablitek–, něco jsem tedy vydržel.

„Anedostanu panáka, ani když pozvu kapelu?“ zeptal jsem se apohodil bradou kdvěma postarším černochům abělošce snakřáplým hlasem. Zrovna balili své nástroje.

„Pane Lacroix?“ otočil se číšník na nejstaršího zkapely. Ten měl po celou dobu na očích černé brýle. Natočil ke mně hlavu anosovým hlasem se pro sebe zasmál, až to podivně dutě zazvonilo.

„Pokud je to rum, nemám námitek,“ pronesl, aaniž by se podíval na ostatní, kulhavým krokem popošel kbaru.

„Ale ne tu tovární břečku, synku, chci Barbancourt,“ dodal po chvíli. Číšník zpoza pultu vylovil láhev sosmdesátkovým lookem amodrou hvězdou na etiketě. Před ní stála žena sdlouhou holí. Logo vypadalo trochu jako od Disneyho, ale stovárnou na prachy amrvení Star Wars to nemělo nic společného. Barbancourt byl haitská klasika. Jediná rodina ho vyráběla už přes sto padesát let. Měl hodně silné ovocné chutě ivůně. To proto, že se nevyráběl zcukrové melasy, ale přímo ze samotné třtinové šťávy.

„Dogu?“ usmál se pan Lacroix na druhého muzikanta. Ten si zrovna vytáhl doutník aodpálil jej starým vojenským zapalovačem spoškrábanou bílou hvězdou americké armády.

„Víš, že nepiju alkohol, tak nepruď,“ zavrčel, zatímco mu číšník otevřel sklenici sarsaparilly. Tady na jihu to byla oblíbená limonáda. Dělala se zkořene liány zvané přestup pravý nebo zkůry kořenů kašti bělavé. Chutnala jako Top Topic šmrncnutý savem.

„Mademoiselle Charlotte?“ zeptal se pan Lacroix zpěvačky.

Blondýna se otočila apodívala se na mě jako na něco, co jí uvízlo na podrážce při procházce pavilonem opic.

„Bývá poslední dobou dost podrážděná,“ vysvětlil pan Lacroix.

„Malý dýška,“ dodal Dog adorazil limonádu.

„Má obrovský talent, alespoň co mohu soudit,“ prohlásil jsem apodal číšníkovi kartu.

„Poslední, co to říkal, jí zdrhl sjejí sestrou. Na tyhle planý kecy žádnou holku po třicítce nesbalíš, synku,“ zaduněl hlas chlápka sčernými brýlemi ajá věděl, že je čas jít spát.

* * *

Krokodýl na láhvi Bayou měl svůj důvod. Ty pravěké mrchy tu byly všude. Stačilo opustit město, projet přes několik desítek kilometrů dlouhou řídkou zástavbu chatrných domů postavených dosud ztoho, co hurikán odnesl zjiných domů anechal na poli, aocitli jsme se mezi dlouhými lány cukrové třtiny. Za nimi se pak nacházely bažiny plné aligátorů.

„Uklidňuje mě, že tu nikdo nemá banjo,“ povzdechl jsem si sodkazem na film, který se vpodobném prostředí amerického vidlákova odehrával adodnes mi naháněl noční můry. Naštěstí Jim iHannah mou neprozřetelnou narážku ignorovali. Nerad bych jim ji musel vysvětlovat převyprávěním jeho děje.

„Co to bylo za cvičení?“ zeptal jsem se po nesnesitelné hodině ticha. Jeli jsme luxusním černým hummerem, který při projíždění chudinskou zástavbou vyvolával poměrně otevřeně nenávistné pohledy.

„Nic extra. Normální pochodové cvičení. Samozřejmě jsme řešili, kdo je tam poslal aproč, ale bylo to dlouhodobě plánované. Měli dva týdny běhat vbažinách ajíst krokodýly,“ vysvětlila Hannah.

„Jak vlastně chutnají?“

„Jako francouzští šneci strochou polystyrenu. Kdo má aspoň trochu hrdosti, nejí to,“ dodal Jim.

„Moje máma měla krokodýlí restauraci. Dělala znich nejlepší gumbo široko daleko,“ zavrčela Hannah ajá si uvědomil, že když ti dva nemluvili, bylo všechno lepší. Podle všeho se znali dlouho. Astejně tak dlouho se neměli rádi.

* * *

Místo po vojenském ležení šlo ipo dvou měsících poznat. Nejen podle zažloutlé zválené trávy, ale zůstaly idíry po stanových kolících. Navíc to tu podupaly další desítky vyšetřovatelů, vojáků aprůzkumníků.

„Vyrazili podél řeky. Někde po desátém kilometru stopa končí,“ ukazovala nám agentka trasu, kterou se vojáci zjevně vydali. Amy stejně tak. Vždycky jsme asi kilometr jeli apak jsem obhlížel terén. To bylo docela utrpení. Hlavně proto, že všude létali komáři. Kromě létání, samozřejmě, kousali asáli. Nenáviděl jsem ty bestie odjakživa.

Nakonec jsme museli zastavit na místě, kde stopa končila.

„Vlezli do řeky?“

„Buď, anebo do bažiny,“ prohlásil Morrison.

„Tam by ovšem museli mít nějaké lodě, čluny nebo alespoň prámy, jinak by se utopili,“ vysvětlila Hannah.

„A…“

„Ano, dělali jsme průzkum, ale sbažinami to není tak lehké. Každopádně sonary neobjevily na dně bažin žádné zbraně ani jejich těla,“ odpověděla na otázku dřív, než jsem se zeptal. Vypadala podrážděně ajá se jí nedivil. Na tyhle základní dotazy musela odpovídat snad stokrát stovce různých lidí včetně sebe samotné.

Vypadalo to všechno jako dokonalý zločin nebo záhada Bermudského trojúhelníku. Opatrně jsem našlapoval, kam až to šlo. Ani ne půl kilometru od auta, když mě kousl odhadem padesátý komár ajá měl pocit, že jsem za dnešek přišel nejméně opůl litru krve, už se země začala propadat.

„Opatrně, pane Kosku,“ upozornila mě Hannah.

„Nebojte, je tu ještě pevná půda.“

„To nemyslím,“ zavrtěla hlavou aukázala do nedalekého křoví, kde se na slunci vyhříval krokodýl– mnohem živější než na láhvi Bayou. Jako Čech jsem měl prakticky všude problém sbezpečností. Vyrostl jsem vpřírodě, která byla milá apřátelská. Člověk mohl jít kamkoliv, všude se posadit do trávy avěděl, že mu nic nehrozí. Jenže prakticky kdekoliv jinde byla příroda zákeřná smrtící svině plná rostlin aživočichů, kteří se člověka snažili akorát zabít.

Rozepla si sáčko. Pod ním se skrýval Glock17. Přestože si vzala pohodlnější boty, zbytek jejího outfitu vypadal, jako by vyrazila na konferenci omarketingu globálních značek. Já si vzal alespoň pevné turistické boty, volné černé kalhoty aněco, co připomínalo vojenskou polokošili. Všechno jsem koupil vjakémsi sportovním výprodeji dneska ráno. Málem jsem kvůli tomu nestihl sraz, protože můj plán sopitím se adlouhým spánkem opravdu vyšel.

Navzdory vlastnímu varování popošla ještě pár metrů ke krokodýlovi.

„Má pěkně nacpaný pajšl,“ zhodnotila.

Vytáhl jsem nůž ařízl se do ruky. Nechal jsem pár kapek skanout na zem apronesl jednoduché zaříkadlo. Ipo těch pár týdnech tu ještě rezonovala magie.

„Můžeme pokračovat podél řeky?“ zeptal jsem se.

„Dokud bude pevná půda,“ pohodila hlavou Hannah avytáhla pistoli. Už jenom proto, že onějakých dvacet metrů dál krokodýlů přibylo.

„Tady jsou taky pěkně nakrmení,“ usmála se. „Ztěch by bylo gumba,“ dodala potměšile.

„Něco mi na těch krokodýlech nesedí,“ odvětil jsem.

„Na krokodýlech většinou nesedí všechno,“ povzdechl si Morrison.

Ale pak mě zabolel prst, do kterého jsem se řízl. Někde blízko rezonovala magie.

* * *

Ataky pár mrtvých krokodýlů. Nejdřív vypadali, že se také vyhřívají na slunci, ale nepohnuli se. Nakonec do jednoho madam Pacina vypálila devítimilimetrovou otázku. Odpovědí bylo nehybné tělo.

„Ztoho už by nedělala gumbo ani moje máma.“

„To je tím, že neměla praxi ve Vodňanech,“ ušklíbl jsem se apopošel ke krokodýlovi. Byl nafouklý. Projektil mu prošel kolem levé přední tlapy, ze které teď zvolna vytékala krev. Nemohl být mrtvý dlouho. Sundal jsem si polokošili itričko slogem New Orleans Saints, místního klubu amerického fotbalu. Okamžitě na mě zaútočila hromada komárů. Ale teď mi to bylo jedno. Vytáhl jsem nůž avrazil jej krokodýlovi do břicha. Vyvalil se smrad srovnatelný snad jenom stím, co pravidelně vycházelo zútrob stanice metra Můstek.

„Smrdí to jako ďáblův napuchlý palec,“ konstatoval Morrison.

„Je fakt, že takhle hnusně páchnout jsem krokodýla ještě necítila. Avěřte mi, znám všechny možné krokodýlí pachy,“ potvrdila jeho slova nečekaně agentka NCIS.

Já nemluvil. Zadržoval jsem dech. Vmysli jsem hrál takovou malou hru na to, jestli se pozvracím hned, nebo až za deset sekund.

Tak ne, bylo jich jen sedm.

* * *

Naštěstí jsem nesnídal. Ven šly jen šťávy zmého kocovinou týraného žaludku. Ale itak se mi ulevilo. Nadechl jsem se směrem ke slabému větru, který sice přinášel puch bažin, ale pořád to bylo lepší než krokodýlí vnitřnosti.

„Nechcete říct, proč to děláte?“ zeptala se Hannah.

Pokrčil jsem rameny. Ktěm mrtvým krokodýlům mě navedl magický kompas. Těžko to vysvětlovat.

„Ado prdele,“ prohlásil Morrison po chvíli, kdy jsem nožem pitval vnitřnosti. Na zem dopadla zakrvácená vojenská známka.

* * *

Omyl jsem se vřece aobloukem obešel hejno mrtvých krokodýlů. Knim totiž přibyli inějací živí, které přilákal pach. Krev je prostě krev akrokodýli byli nejen dobří lovci, ale imrchožrouti.

Agentka mezitím vyřídila dva telefonáty, které potvrdily, že ta psí známka patřila desátníkovi ze ztracené jednotky.

„Přece tu nemohli celou rotu mariňáků sežrat krokodýli?“ zavrtěl hlavou kapitán Morrison.

Jen jsem pokrčil rameny. Ještě jsem neměl žádnou teorii, jen tušení. Vyrazili jsme cestou, kterou lemovali mrtví plazi. Nešlo to snadno. Bloudili jsme, vraceli se avšechno ztěžoval zrádný terén. Dostali jsme se pod vysoké stromy ajak ubýval čas, zatahovala se iobloha. Mezi stromy to šlo mnohem rychleji.

„Měli bychom se vrátit. Kautu už to budou nejméně dvě hodiny ostré chůze,“ navrhla nakonec Hannah.

„Ještě mi dejte chvilku.“

Zabořil jsem na zkoušku nohu do bahna, které se pode mnou zhouplo aprobořilo. Nevadilo mi to. Tyhle boty už byly stejně na odpis. Ato stačil jediný den.

„Možná tudy,“ ozval se Morrison, ale ať už našel jakoukoliv pevnou půdu pod nohama, nevydali jsme se po ní. Hannah totiž zařvala, zatímco ji něco stáhlo do bažiny.

* * *

Černoška ječela, kapitán Morrison řval ajá zmateně špatně šlápl, jak jsem jí chtěl vyběhnout na pomoc, takže jsem se zabořil do bahna. Udělalo to takové „plop“ ajá tam zahučel pravou nohou až po tříslo. Naštěstí ta druhá měla pevnou oporu. Rukama jsem se chytl trsu trávy, azatímco se stébla postupně trhala, zkoušel jsem se ztoho všeho dostat ven. Přitom jsem sledoval, co se děje. Moc jsem neviděl. Jen Morrisonova záda ato, že vytáhl zpodpažního pouzdra pistoli. Dlouho mu trvalo, než zní vystřelil.

Hannah stále ječela, což byla nakonec dobrá zpráva.

„Plop,“ udělala noha, když jsem ji konečně vytáhl zbažiny. Převalil jsem se do místa, kde jsem nedávno stál avěděl jsem, že mě udrží, asledoval jsem, jak se za mnou celý prostor pomalu plní černou břečkou. Vstal jsem ačvachtaje doběhl kMorrisonovi. Práskl další výstřel ajá konečně zjistil, na co střílí.

„Ale upsí řitě.“

* * *

Zaklel jsem česky. Ve stresu jsem vždycky mluvil česky. Nic tak člověku neuleví jako česká nadávka. Agentka NCIS Hannah Pacina konečně našla jednoho ztěch ztracených vojáků. Měl jenom trup, ale rukama ji držel za nohy azbylou půlkou hlavy se ji pokoušel kousat. Moc mu to nešlo, protože mu chyběla čelist.

Kapitán ho znovu trefil, ale jenom to rozstříklo kus bahna na agentku. Vytáhl jsem nůž, který jsem tak pečlivě očistil po pitvání krokodýla, alevou rukou chytil agentku pevně za zadek.

„Můžete pak napsat #metoo status na Facebook, ale teď vám tu prdel potřebuju zachránit,“ pronesl jsem klidným hlasem adával si setsakramentský pozor, abych se zase neprobořil. Nebylo to snadné. Trupík černošku stahoval dál do prostoru, kde už žádná pevná půda nebyla.

„Chyťte ji za ruce, kapitáne!“ zařval jsem. Morrison to ale mezitím pochopil sám. Už schoval bouchačku aběžel kHannah. Drapl ji aza ruce táhl pryč zbažiny. Já se přitom pustil do porcování vojákových prstů.

Bláto stříkalo ašplouchalo, voják sebou vrtěl akolem nás se začali slézat krokodýli. Asi je přilákal hluk, který jsme dělali. Naštěstí agentka přestala řvát ateď už se jenom skapitánovou pomocí snažila dostat pryč.

„Jen dva prstíčky uřežeme ahned zase půjdeme,“ parafrázoval jsem jeskyňky, akdyž jsem jich odřízl nakonec šest, obě trupíkovy ruce povolily aon zmizel zpátky vbažině.

„Uf,“ oddechl jsem si, ale ten parchant se znovu vynořil azaútočil na mě.

„Prásk!“

Morrison ho tentokrát trefil doprostřed čela. Hlava, tedy alespoň to, co zní zůstalo, se mu rozstříkla aon se znovu ponořil do bažiny. Odplazil jsem se kzablácené pocuchané černošce. Sám jsem nevypadal líp.

„Bolí vás něco?“ zeptal jsem se.

„Všechno. Anejvíc ego. Co to, kurva, bylo?“ zeptala se. Stím egem jsem to chápal. Během sápání přišla nejen oboty, ale iosukni. Měla teď na sobě jen zabahněné kalhotky ajen omalinko méně špinavý zmuchlaný blejzr od kostýmku.

„N’zumbi.“

„To je blbost, sakra, pohádky zHaiti,“ zavrčela vobranném reflexu. Bylo jedno, že ji mrtvý voják málem utopil vbažině. Člověk vystavený věcem mezi nebem azemí se vždy zdráhal takovou věc přijmout. Chápal jsem to. Zažil jsem takovou reakci snad stokrát. Každý potřeboval trochu času.

„Kdysi jsem na ně narazil vAfrice. Tam ostatně vznikli. Proslavilo je až haitské vúdú, ale mrtví, sloužící pomocí magie astřípků duše, která kdysi vtěle vězela, jsou realita mnoha kouzel, ato nejen na Haiti,“ vysvětlil jsem. Byla to pravda. Lidské tělo vsobě neslo stopy někdejší duše astávalo se tak velmi přitažlivým nejen pro účely oživení magií, ale ipro různé démony amagické bytosti všeho druhu.

„Kurva,“ odplivla si.

„Aco sis myslela, že tak moje oddělení dělá?“ uchechtl se Jim.

„Mimozemšťany? Pyramidy? Proutkaření? Drbání se na koulích autrácení prachů zfederálního rozpočtu, ty starej kozle?“ zavrčela.

Podle míry nadávek aironie bylo jasné, že útok přestála bez následků.

„Měli bychom se stáhnout,“ navrhl jsem. Mimo jiné také proto, abych odvedl pozornost od těch nadávek.

„Jo, je tma,“ přitakal Jim apomohl Hannah na nohy.

„Ataky mám blbej pocit,“ rozhlédl jsem se. Na místo se plížily skupinky krokodýlů.

Vyrazili jsme ostrou chůzí vpřed. Hannah kupodivu nevadilo, že nemá boty. Navíc sílící tma skryla její polonahotu. Morrisonovu žoviální nabídku, že jí klidně půjčí kalhoty, když pak bude moci vPentagonu vyprávět, že je zněho servala, sdíky odmítla. Itu mou. Ato jsem vPentagonu nic vyprávět nehodlal.

„Tam, kde jsme byli, létaly několik týdnů drony aprojížděly čluny. Myslíte, že jsou tak chytří, že se skryli?“

„N’zumbi?“

„Jo,“ přitakala.

„Nemyslím si. Podle mě tu ještě před pár dny nebyli. Ať se jim stalo cokoliv, muselo to být oněco dál. Pár se jich sem dostalo až teď nebo je sem prostě dotáhli krokodýli, kteří si znich udělali svačinu. Jsou to mrchožrouti, asi jim voněli uleželým nakládaným masem. Akorát těm plovoucím balíkům materiálu na kabelky influencerek nedošlo, že zombií maso není zrovna nejlepší na trávení,“ vysvětlil jsem ve spěchu.

„Takže jsou všichni mrtví atoulají se bažinami?“ nadhodil Jim.

„Všichni možná ne, ale ti tři před námi určitě.“

* * *

Byli tam. Přesně uprostřed cesty, kterou jsme museli projít. Vypadali jen oněco lépe než ten trupík vbažinách.

„Máte světlo?“

Jim rozsvítil diodu na svém mobilním telefonu apodal mi ho. Svítil skoro stejně dobře jako běžná svítilna.

„Jsem agentka NCIS Hannah Pacina. Pomůžeme vám. Přikazuji...“

„Myslím, že těmhle už je nějaká subordinace uprdele, Hannah.“

„Polib si, Jime.“

Během hašteření ale vytáhli pistole. Zatímco černoška měla glocka, kapitán byl patriot– co jsme se vrátili do USA anemusel spoléhat na evropské tajné služby ajejich dárky, nosil rugera. Šlo opříjemnou zbraň skrátkým zpětným rázem ase zásobníkem na pěknou řádku nábojů .45 ACP. Tohle střelivo soblibou využívali profíci– zpravidla končilo vcíli aneopouštělo ho, takže nehrozily vedlejší nečekané ztráty aškody, jako se to občas stávalo inejlepším střelcům udevítimilimetrových projektilů.

Proskenoval jsem světlem zombie. Vypadaly strašně. Nejenže šlo omrtvé chlápky, ale sotva se drželi na nohou. Měli je prostřílené atomu prostřednímu jedna kompletně chyběla, takže se plazil podobně jako jeho předchozí kolega trupík.

„Ti krokodýli ale museli mít hlad,“ hvízdla Hannah při pohledu na poškozená těla.

„To nebyli krokodýli. Koukejte, tenhle má několik průstřelů hrudníku. Pokud tu nemáte jiný krokodýly než my vzoo anenaučili jste je používat automatické pušky, tipnul bych si, že jim to způsobili jejich kamarádi. Myslím, že kouzlo neovládlo celou jednotku. Ti, co přežili, bojovali sostatními. Muselo se to stát hodně daleko. Proto se sem ti postřílení dostali až teď.“

„Co snimi?“ zeptal se věcně Jim.

Vytáhl jsem nůž.

„Utéct kautu.“

Myslel jsem to vážně. Obě pistole příslušníků americké armády byly fajn na přestřelku gangů, ale ne na zombie.

„Zavolám pro jistotu kavalerii.“

Vrátil jsem Morrisonovi mobil aon vytočil nějaké číslo. Měl zatraceně špatný signál, ale naštěstí ke spojení došlo. Protože neudal polohu, počítal jsem, že je se svými lidmi propojený přes GPS.

Zombie mezitím zaútočily.

* * *

Tedy první dvě. Té sjednou nohou to moc nešlo. Přesto se odhodlaně plazila dál knám. Jim sHannah stříleli. Netrvalo to dlouho. Cílem bylo prostě mezi těmi parchanty vytvořit mezeru dost širokou na to, abychom proklouzli na místě, kde se neproboříme do bažiny, aměli jsme volnou cestu kautu. Oba pálili projektily zboku, každý do jiného zombíka. Kinetická energie snimi pohazovala, jeden na chvíli dokonce spadl. Protože jsem neměl pistoli, jen nůž, proběhl jsem jako první. Hannah za mnou apak Jim.

„Musíš se opičit?!“ zařvala vztekle černoška.

Kapitán Morrison to nezvládl. Respektive zvládl by, kdyby neprobíhal jako poslední avté tmě si všiml plazícího se třetího zombíka. Ten ho chytil za nohu aon sletěl na zem. Stejně jako před nedávnem agentka. Hned nato ho nemrtvý mariňák začal vléct směrem kbažině.

N’zumbi nebyli hloupí. Stvořila je magie zotisků duše toho, komu dané tělo původně patřilo. Měli tak ijeho inteligenci. Udělat zombie zvojáků dávalo perfektní smysl, protože uměli zabíjet. Ato ikdyž nestříleli ze zbraní.

„Zásobník! Mám ještě jeden vkapse!“

Skočil jsem kJimovi azalovil mu vjedné zkapes ukalhot, zatímco se snažil kopáním zbavit nového trupíka. Samozřejmě jsem trefil tu prázdnou. Zdruhé jsem konečně vylovil dva kapesníky. Aten zásobník. Vyhodil jsem starý, vrazil ho do rugera ahodil jej Hannah.

Soukali se knám totiž ti dva chodící parchanti.

„Zržvach.“

Jinak asi nejde popsat zvuk, který vydá náraz boty do hlavy oživlé mrtvoly. Vté tmě jsem neviděl detaily, ale chlápek neměl oči ani nos apři mém kopání mu odlétávalo maso abláto ztoho, co dřív býval obličej. Jim také kopal, ale bylo nám to platné jako Halině Pawlowské sexy spodní prádlo.

„Prásk! Prásk!“

Černoška přesně mířenými výstřely držela pochodující zombíky dál od nás. Mohlo to ale fungovat jen pár minut. Zase jsem kopnul ležící mrtvolu avšiml si, že se kolem prosmýkl krokodýl azaplul do bažiny nedaleko nás. Zatímco jsem čvachtal nohou do zbytku zombíkovy hlavy, krokodýl drapnul něco, co se zrovna vynořilo nad hladinu. Nebylo to samo. Ktrojce se blížili další poškození zombíci. To, co měl krokodýl vtlamě, bylo jenom tělo advě ruce, které se ale stále pohybovaly. Zatímco jsem pokračoval vdevastování hlavy nepříjemně aktivní mrtvoly, docházelo mi, že jednotku něco drželo pohromadě. Tedy alespoň tuhle část. Těch, kteří se vynořovali zokolí, nemohlo být moc– deset, možná dvacet. Byli to první proměněnci, proti nimž se ještě zbytek jednotky bránil. Alespoň jsem to předpokládal. Pokud by snimi bojoval někdo jiný, měl by to Jim Morrison vědět.

„Mlask,“ udělala hlava, když se po jednom mocném kopu konečně oddělila od těla. Sletěla dolů do bažiny, kde zasáhla ocas jednoho zkrokodýlů, kteří nám prakticky přiběhli na pomoc. Krokodýl se po mně otočil avydal podivný zvuk.

„Sorry, kámo,“ vydechl jsem směrem kzatraceně živé kabelce plné ostrých zubů apatou polámal zbývající prsty zombíka, který držel Jima. Ten ho ze sebe konečně setřásl. Tělo následovalo hlavu, ikdyž se mu moc nechtělo.

Prásk!

„To byl poslední náboj, bych chtěla říct,“ pronesla Hannah avolnou ruku natáhla ke kapitánovi, aby mu pomohla vstát.

Byli jsme vpasti. Nepočítám-li krokodýly, na obou koncích cesty, která jediná byla zpevněná anevedla do bažiny, jsme měli po skupině asi šesti různě rozložených aponičených zombíků.

Osmi.

Devíti.

Deseti. Sakra, pořád jich přibývalo.

„Hele, tohohle rozmrdal granát,“ ukázal Jim na zombie před námi. Vstal, aikdyž měl potrhané kalhoty, vypadal nezraněný. Hrábl jsem do kapsy avytáhl si doutník. Tohle vypadalo dost beznadějně. Hannah se divoce rozhlížela apak zhromady roští vzala pokroucenou, asi metr apůl dlouhou větev. Máchla sní divoce ve vzduchu a…

„Velice efektní,“ poznamenal Jim.

Větev se totiž uprostřed pohybu rozpadla na tři části. Dvě spadly na zem atu nejmenší, ztrouchnivělý pahýl, který jí zůstal vruce, pak agentka naštvaně mrskla do bažiny. Kolem se prohnali krokodýli.

„Tam vzadu je strom. Vypadá dost bytelně. Mohli bychom na něj vylézt. Nedostanou se tam krokodýlové ani ty zmasakrované trosky.“

„Moc dobrý nápad, Hannah, ale mezi námi atím stromem je deset zombií,“ procedil skrz zuby Jim. Udělal vtuhle chvíli jedinou rozumnou věc. Urval si zkalhot poničenou nohavici azačal ji trhat na dlouhé, asi pět centimetrů široké proužky látky. Těmi si ovazoval ruce jako boxer chystající se na pouliční zápas. Kromě mého nože už jsme měli jen ty dvě prázdné pistole.

„Taky se můžeme utopit vbažině,“ zavrčela černoška.

„Máte pravdu, madam, je to jediná šance. Zkusíme se tam dostat,“ přitakal jsem.

„Zkusíme to prorazit, jako předtím. Udělám vám cestu avy dva se musíte dostat na ten strom. Zdržím je. Nemůžou být moc rychlí. Mají dvakrát víc rukou než nohou apolovinu hlav.“

„Tak to zas prr, Jime. Nebudeš za hrdinu. Já nebudu stát utvý lakovaný rakve askládat americkou vlajku před nějakým špekatým generálem. Na to mě moc sereš,“ prskla agentka.

Morrison se uchechtl.

„Nemáme čas na hádky,“ promáchl rukou ve vzduchu, jak naznačil úder pravým direktem.

„Ne, to nemáme. Ale máme šanci. Mohl bych na chvíli některé ztěch zombií ovládnout,“ potáhl jsem zdoutníku. Vím, že to vypadalo drsňácky– stát uprostřed temné bažiny obklopený krokodýly azombíky akouřit macatý virginský doutník–, ale kvůli tomu jsem to nedělal. Nikotin, dehet avšechny ty ohavné rakovinotvorné látky, co tak báječně hřály apřevalovaly se vústech, mě prostě uklidňovaly apomáhaly mi myslet.

„Ano?“ zeptal se Morrison anejistě se díval po zombiích, jež se přibližovaly. Jednu plazící se zbažiny zrovna začalo cupovat pět krokodýlů, kteří si sice naperou břicha, ale během pár dní je magicky ošetřené maso zabije. Vlastně mi jich bylo docela líto. Navíc pro nás nepředstavovali hrozbu. Iten nejlepší zabiják jde primárně po zraněných kusech aty zdravé nechává být. Takový je zákon přírody.

Zombie rozhodně příroda nebyly.

„Musím obětovat krev amaso. Tohle je silná magie. Ijen na chvíli ji přebít bude něco stát,“ vysvětlil jsem.

„Čekal jsem spíš nějaké to duc duc a…,“ mrkl Jim vesele směrem knic nechápající Hannah Pacina.

„Na to není čas ani prostor. Potřebuji obětovat nějakou část těla…“

Morrisonův úsměv povadl.

„Cizí,“ dodal jsem na vysvětlenou.

„Jakože srdce atak?“ zeptal se Jim. Už se neusmíval vůbec.

„Prst. Pár prstů, když bude třeba,“ vysvětlil jsem amezi řečí mumlal zaklínadla, která jsem se kdysi naučil na Kubě. Přitom jsem stále intenzivněji cítil magii, která stvořila zombie. Začínal jsem mít dojem, že ten příběh, který za tím stál, vypadal trochu jinak.

„Dobře, sem stím,“ rozmotával si kapitán CIA zase bandáže na rukou.

„Řekla jsem ne. Tohle je můj případ, blbečku,“ odsekla rozhodně černoška aotočila se ke mně: „Dělejte, člověče,“ strčila mi před obličej levou ruku. Neměl jsem čas a…

Vtéhle magii byla navíc černošská krev lepší. Byla neoddělitelně spojená stouhle zemí. Asmístní magií samotnou.

Svou levačkou jsem chytl tu její pevně za zápěstí azařval na Jima, aby ji drapl za malíček. Apak jsem už jen řezal ařezal.

Krev mi stékala po noži aruce. Hannah supěla ařvala ajá mumlal slova zaklínadla. Netrvalo to dlouho. Jakmile jsem prst uřezal, uvolnil jsem magii ahodil ho mezi zombie před námi.

„Co teď?“ zeptal se Jim asvými ovinkami se snažil zastavit krvácení zčernoščina prstu.

„Běžíme. Ale rychle!“ zařval jsem avyběhl vstříc hradbě zombií. Ta totiž dost zásadně zakolísala. Prostřední dvě zombie se vrhly na ostatní azačaly se prát. Za chvíli se zjednolité řady nemrtvých vojáků stal chaotický chumel plný chrčení, plácání alámání zbývajících kostí. Během okamžiku většina našich nepřátel ztratila rovnováhu apopadala kzemi. Přeskočili jsme je, aikdyž po nás chňapali azkoušeli nás chytit, vzájemná rvačka jim nedovolila nás efektivně zastavit. Neudělali to ani krokodýlové, ti sledovali jiné cíle. Uřícení jsme doběhli ke stromu ajá na něj vysadil Hannah. Pak Jim pomohl mně anakonec já jemu podal ruku. Sotva jsme se stihli uvelebit vysoko vpevných větvích, když moje magie zmizela. Aby ne, tak mizerná oběť toho moc nesvedla. Půl hodiny potom, co se nůž zakousl do černoščina prstu, už pod naším stromem stálo na dvacet zombií asnažily se vydrápat nahoru. Inteligence jim sice určitým způsobem zůstala, ale poničená aochromená těla už naštěstí vylézt nedokázala. Akdo se tomu blížil, toho jsme prostě skopli, dupli mu na ruce, na hlavu nebo jsem mu nožem uřezal prsty, kterými si zkoušel hledat oporu. Nedalo to moc práce.

„Jak ti je?“ zeptal se ve chvíli klidu Jim agentky NCIS.

„Dobře, když uvážím, že ti budu moct po zbytek života vyčítat, že jsem to byla já, kdo ti zachránil tu tvoji bílou prdel,“ usmála se. Ve vztahu těch dvou muselo být vážně dost věcí, onichž jsem neměl ani ponětí, ačím dál víc jsem tušil, že spíš než nenávist tam bylo jiskření.

„Ticho,“ požádal jsem je. Oba naštěstí okamžitě poslechli. Dole se trávou ablátem pořád posouvaly zombie posily aty pod námi se zkoušely různě dostat po kmenu stromu vzhůru. Všude panovala tma. Na obloze totiž vládla souvislá vrstva mraků, přes niž se nedostala jediná hvězda, neřkuli měsíc. Ale někde vdáli se vbažině objevilo bílé světlo. Ukázal jsem tím směrem.

„Taky to vidím,“ zašeptal Jim Morrison adodal: „Co to je?“

Pokrčil jsem rameny azašeptal: „Nevím anelíbí se mi to.“

„Bacha, leze sem další,“ upozornila nás Hannah. Mocně jsem dupl zombíkovi na ruku, takže sletěl na své ostatní kumpány, aznovu jsem se podíval ke světlu, které se pomalu přibližovalo.

„Kráčí to bažinou,“ zašeptal jsem.

„Jo, to by nic nemělo. Něco horšího než zombie?“ zeptal se kapitán.

„Rozhodně mocnějšího,“ zamumlal jsem, ale přes zvuk přilétajících vrtulníků mě nebylo slyšet. Avzáři reflektorů už za chvíli nic mimo jejich záběr ani nebylo vidět.

* * *

Šlo oarmádní vrtulníky. Hoši zoddělení M aktivovali nejbližší jednotku aposlali ji na pomoc. Vojáci nám dolů spustili vysílačku apak už šlo všechno ráz na ráz. Jako první jsme nahoru dostali pořezanou černošku. Během pár minut vrtulník sHannah odletěl směrem kNew Orleans. Ne že by ztráta prstu byla až tak ohrožující, ale nechtěli jsme nic zanedbat. Už jenom proto, že tím nožem jsem předtím řezal zombie aoplachoval ho vbažině. Lépe vydezinfikovat to vté situaci stejně nešlo. Vnemocnici si stím ale poradí. Zvlášť proto, že na rozdíl od hollywoodských filmů, ve skutečném světě nejde zčlověka udělat zombii pokousáním, poškrábáním nebo čímkoliv podobným. Na obloze zůstaly čtyři vojenské vrtulníky.

„Ne, nechci, aby ještě někdo slaňoval dolů. Je to rozkaz, kurva,“ zařval asi po šesté do vysílačky Jim.

„Někdo by se nám hodil,“ namítl jsem, když domluvil.

„Někdo jo, ale ne tihle. Jsou to obyčejní vojáci. Pořád jim můžeme namluvit, že na nás zaútočila hromada zfetovaných negrů, ikdyž to slovo na en se vUSA už dávno nepoužívá, to dá rozum,“ vysvětlil ačekal, až nám dolů pošlou příruční světlomety, dvě armádní M16 abatoh zásobníků. Jen co jsme zásilku vyhákli, dostaly vrtulníky rozkaz vyletět výš. Piloti byli profíci. Během chvíle se ve vzduchu rozestavěli do dokonalé pozice acelý prostor kolem nás osvětlili jako fotbalové hřiště.

„Tak jdeme na to,“ povzdechl jsem si azačali jsme střílet.

* * *

Netrvalo dlouho adostali jsme se bezpečně ze stromu. Všechny okolo něj jsme prostříleli tak, že se už nemohli hnout zmísta. Nešlo jen olikvidaci hlavy, ale hlavně všech možných kloubů, které lidskému tělu ovládanému magií umožňovaly pokračovat vútocích. Magie totiž nezmůže vše. Lidské tělo ovládá hlavně fyzika.

Posedmé jsem vyměnil zásobník. Byly na dvacet nábojů. Všechen vzduch děsně smrděl spáleným střelným prachem.

„Takhle jsem si naposledy zastřílel ve Vietnamu.“

„Nejste na válku ve Vietnamu moc mladý?“

„Bože, ne válka ve Vietnamu. Byl jsem tam řešit případ azaútočilo na nás snad tisíc opic,“ vysvětlil Američan.

Usmál jsem se avhlavě si udělal poznámku, že bych rád zjistil, co to bylo za případ. Ovládat magicky zvířata není jen tak.

„Jak to vidíte?“ zeptal jsem se po chvíli.

„Myslím, že máme klid. Navíc zmizeli všichni krokodýlové. Moc dobře vědí, že taková kanonáda se většinou týká jich.“

„Řekněte jim, ať nám sem hodí nějaké provazy apár kanystrů benzínu. Ataky, pokud mají, nějaké rukavice.“

* * *

Podíval jsem se směrem ke světlu.

„Dé… dé…“

„Vypadneme?“

Zavrtěl jsem hlavou.

* * *

* * *

* * *

* * *