© Zdeněk Žemlička, 2022

Cover illustration © Žaneta Kortusová,

Cover art © Lukáš Tuma, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0078-0 (print)

ISBN 978-80-278-1198-4 (ePub)

ISBN 978-80-278-1199-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1200-4 (pdf)

Prolog

Havran téměř nemával křídly. Vznášel se ve vzdušných proudech a využíval silného větru. Jeho oči však zkoumaly vše dole. V závratné hloubce se lesnatou krajinou sunul jako dlouhý had zástup mužů. Pochodovali ve spořádaných útvarech, zbroje se leskly v podzimním slunci. Havran je sledoval už měsíc. Každý den se objevil na obloze a létal nad nimi. Vojáci už si na jeho přítomnost zvykli, avšak v některých to vyvolávalo obavy.

„Co myslíš, Petronie, je to pořád ten samý?“

Otázku vyřkl mladý voják, na němž byl strach přímo znát. Petronius, již zkušený legionář, hned neodpověděl, jen civěl k obloze a žvýkal nějakou travinu, aby odstranil sucho v ústech. Vody bylo málo, potoky vyschly a řeky byly kalné. Narazili na dvě studny, leč obě byly otrávené vhozenými mršinami. Včera naštěstí objevili pramen a celý den strávili tím, že plnili měchy vodou.

„Zkurvený Germáni,“ ulevil si Petronius. „Jo, je to ten samej pták.“

„A jak to víš?“ zeptal se podrážděně jiný voják.

„Prostě to vím, Sixte,“ zavrčel Petronius. „Chová se divně. Kořist ho nezajímá. Prostě ho zajímáme my.“

„Třeba je to nějaká vědma,“ šeptl ustrašeně mladík. „Prý je jich v téhle zemi plno a mohou na sebe brát různé podoby.“

„Kdes to slyšel?“ zamračil se Sixtus. „Co je to za hovadiny?“

„On má pravdu,“ zastal se osočeného Petronius. „Lidí, co se měněj ve zvířata, je tady plno. Žijou tu lykantropové… ty se měněj ve vlky. Ale zdejší vědmy se můžou měnit na cokoliv. Ale nejradějc na sebe berou podobu ptáka. Koukni na něj. Přilítne, když je slunce v zenitu. A při soumraku vodlítne. Je to špeh. Marsové vědí, kudy pochodujeme. Proto všecko vykliděj. Když dojdeme k vesnici, je prázdná. A eště ty zkurvenci stihnou votrávit studnu chcíplotinou.“

„A co ho sestřelit?“ zeptal se Sixtus.

„Je moc vysoko,“ zavrtěl hlavou Petronius. „Na ptáka je moc chytrej.“

Petronius se nemýlil. Po západu slunce odletěl havran na východ, snesl se k zemi a slídil po potravě. Po chvíli vypátral mršinu jelena, přistál a začal se krmit. Už to byl jen docela obyčejný pták.

1. Přichází čas válek

Kroana se probudila, avšak neviděla svět. Věděla, že je noc, zářící svitem planoucích hvězd, plná barev, jaké lidské oko nespatřilo, poněvadž to je dáno vidět pouze dětem noci. Ona je dítětem noci, a přece tu krásu nevidí. Okolo se míhají stíny živých bytostí i démoni. Vztekle zamručela. Ptačí maska z její tváře zmizela a ona konečně uviděla noc tak, jak ji byla zvyklá v poslední době vídat.

Za okamžik již celý oděv změnil podobu. Seděla pod stromem v haleně nachové barvy a černém krznu z něčeho, co vypadalo jako kůže. Věděla, že to není kůže, blůza není z látky a to, co připomíná kov, žádný kov není. Není to nic, co by se dalo vyrobit ve světě lidí. Už si na to zvykla, ale ve chvílích, kdy si to uvědomovala, se jí zmocňovala bázeň, plynoucí z vědomí, že nosí něco, co má tak strašlivou moc. Její pohled zabloudil k pouzdru s mečem, ležící v trávě. Neměla obavy, že by se ho někdo mohl zmocnit. Ta věc to nedovolí. Nelze prostě přijít a jen tak to sebrat. Nedokáže to člověk, vlkodlak ani kikimora. Jen já mohu. Jenom já.

Náhle zaslechla kroky. Věděla, že je to Khan. Po chvíli se vynořil z houští a s úsměvem na rtech se blížil. Jako vždy na něj zírala, ohromena jeho krásou. Viděla ji i v době, kdy ještě nebyla dcerou noci, avšak po své proměně ji vnímala nejen očima, nýbrž celou myslí i tělem. Jeho zjev ji prostoupil, ovládl a očaroval. Nebránila se.

Svlékla oděv. Nevadilo jí, že vane studený vítr, odnášející povadlé listy stromů, ani chlad, který pohlcoval Brdy den ode dne víc. Nebude jí vadit ani mráz a sníh. Cítila vnitřní žár, proudící jejím tělem jako tekutý oheň. Khan se také svlékl a objal ji. Neřekl nic, jenom ji líbal a miloval, jako by to bylo poprvé, jako by to bylo naposled, jako by to mělo být jedinkrát v životě. Spojili se a předávali si horko svých těl, sytili se svou krásou i nádherou vesmíru.

„Miluju tě,“ šeptal. „Miluju tě víc než kohokoliv nebo cokoliv na tomhle světě. Miluju tě. Miluju tě.“

Věřila mu každé slovo. Děti noci nemohou lhát. Nepotřebovala sliby, přísahy ani důkazy jako lidé. Každé jeho vyznání plnilo její duši blahem, poněvadž bylo pravdivé, ryzí a dokonalé. Miluju tě, Khane, i když mi to přes rty nejde tak snadno jako tobě. Chtěla bych zpívat, ale neumím to tak jako ty. Možná je to tím, že nejsem jen dítě noci, ale i vlkodlak a tak trochu i člověk. Ale ty to dokážeš, Khane. Zpívej, prosím! Prožili vrchol rozkoše. Khan vnímal její myšlenky a zpíval.

Já zpívám dceři noci, můj hlas pro její uši,

zapomeň na lid svůj i rod anebo dům,

vždyť král tvého srdce touží po tvé kráse,

chce být tvůj pán a milovat tvou duši

a otevřít ti bránu k tajným pokladům,

kéž každá dcera noci svůj dar ti nese

a mocní světa o přízeň ať tě prosí.

Tak jako dceru dávných slavných králů

chci obléknout tě do roucha ze záře hvězd

a místo na trůnu na rukou tě nosit,

po boku svém tě uvést do nádherných sálů

a paláců, v nichž tobě bude vzdána čest.

V průvodu slavících se ujmeme své vlády,

děti tvé se stanou velmoži tvé země,

tvé jméno po věky bude vzpomínáno

a v písních slaveno jak o hrdinech zvěst,

chválu ti budou vzdávat navěky a navždy,

však vyznání lásky budeš mít jen ze mě.

„Myslíš, že to bude pravda?“ zašeptala, opírajíc se o Khanovo rameno. „Zatím svět vypadá stále hůř.“

„Tak co jsi viděla?“ zeptal se.

„Ta římská výprava zatím neuspěla. Germáni, kteří tam žijí, se vyhýbají boji. Dokonce Římany ani nenapadají, prostě vyčkávají. Takže legie táhnou od jedné prázdné vesnice ke druhé.“

„To je snad dobře, ne?“

Zavrtěla hlavou.

„Nahlédla jsem do myšlenek muže, který je vede. Germanicus je velmi ctižádostivý člověk a baží po poctách a slávě. Nespokojí se s neúspěchem. Dychtí po vítězné bitvě a nepřestane. Může to zkoušet znovu. Snaží se zničit Arminiovy spojence. Je podezřívavý a mohlo by ho napadnout, že Marobud je Arminiův spojenec.“

„Ale to přece tak není,“ namítl Khan.

„To víme my. Germanicus to neví a jedná podle dohadů. Nepotřebuje důkazy, stačí mu podezření. Pak by napadl Marobuda a tím i nás.“

Khan se mračil. Nechápal složitosti lidského myšlení. V podstatě ho tyto věci nebavily, avšak Kroana ho nutila, aby se pokusil v tom vyznat. Khan se učil mnohé z lidského světa, ale co se týkalo politiky, těžko by Kroana hledala natvrdlejšího žáka. A přece se to naučit musel, takže se podvolil. Stále žil svým snem, že bude králem, a tato vidina ho poháněla vpřed.

„Nemrač se a poslouchej,“ napomenula jej Kroana. „Někteří lidé jsou prostě takoví. Chápeš to?“

„Neřekl bych, že chápu, ale beru to jako pravdu o lidech. Chápu to tak, že s touhle vlastností vládců musím počítat.“

„Výborně, Khane. Přesně toho jsem chtěla docílit.“

„Dobře. A co s tím budeme dělat?“

„Zatím nic, protože s tím v této chvíli nic dělat nemůžeme, aspoň mě nic nenapadá. Ale budeme ostražití a musíme se připravit.“

„To děláme. Cvičíme lidi jako vojáky. Grund a Marokvart se toho ujali. Kromě více než stovky vaperů mám vojsko tří set bojeschopných mužů a výcvikem prochází padesát dalších. Osadu jsme opevnili, postavili jsme valy s kamennými tarasy a palisády. Vapeři hlídkují u hranic. Co se ještě dá udělat?“

„Já přece netvrdím, že jsme toho udělali málo. Mohu dokonce přidat, že kupec Valdomar nám nosí zprávy o dění v Římské říši od Alexy a Vannia. Ale nesmíme polevit. Ale dost. Někdy moc mluvím.“

„Tak nemluv,“ řekl tiše. „Je nádherná noc. Já se učím mnoho věcí, takže i ty by ses měla učit.“

„Čemu?“

„Naslouchat noci. Můžeš se mnohé dozvědět i bez lidských knih.“

Khan se zvedl. Chvíli mlčel a stál, paže zvednuté ke hvězdám. Potom už podruhé zazpíval:

Nebesa hovoří o slávě bohů,

obloha o všem, co konat chtějí,

náš osud je vepsán v záři hvězd

a každou noc si o něm přečíst mohu.

Tak jako dny si všechno vyprávějí,

i noc noci předává tajnou zvěst

a poznání, jež skryto lidským očím.

Není to žádný jazyk lidí,

takový hlas od nich neslyšíme.

Jejich tón po celé zemi zvučí,

co ucho neslýchalo, oči neuvidí,

my, děti noci, z těch zvěstí víme.

Pak se otočil ke Kroaně. V očích mu hořel oheň hvězd jako dosud nikdy. Kroana se pomalu zvedla a kráčela k němu.

„Je čas,“ řekl. „Je čas, abys přijala svůj úděl dcery noci. Je čas, abys byla Anat a slyšela vše, co vypráví noc. Je čas, abys to vyzpívala.“

Pak se to stalo. Ucítila to v plné síle. Doposud noc vnímala jen svými smysly, avšak nyní jí pronikla do mysli. Už nebyla jenom Kroanou. Jméno Anat, které do této chvíle užívala jen příležitostně, se stalo součástí její bytosti. Její myslí i tělem procházela moc a nádhera, jakou ještě nepoznala. Nemohla mlčet, neboť noc mluvila k jejímu srdci s takovou naléhavostí, že se až roztřásla.

Jsem píseň sama a jako řeka plynu,

mně z hloubi srdce slova slávy tryskají,

já zazpívám je nyní svému králi:

Ty nejkrásnější ze všech noci synů,

tvé rty mi slova lásky tiše šeptají,

kéž by ti bohové mocně požehnali.

Boky si opásej, bohatýre, mečem

a důstojností svojí velebnou,

se zdarem setkáš se v každém boji,

vítězně vyjdeš i z nejkrutější seče

a lidé ke tvým nohám mlčky pokleknou

a nepřítel žádný před tebou neobstojí.

Dokážeš činy, jež doprovází sláva,

máš ostré šípy, zasáhneš srdce lživých,

tvůj trůn, ó božský, bude dlouho stát,

tvým žezlem královským je žezlo práva,

a proto dočkáš se i časů přívětivých

a ze štěstí svého budeš se radovat.

Pak budeš vyvýšen nad všechny svoje druhy!

Tvé roucho voní převzácnými bylinami

a palácem zní hudba tobě pro radost

a děti noci i dne jsou jen tvými sluhy.

Já však jsem milována před všemi královnami,

já, dcera králů, tvůj nejvzácnější skvost!

Už nepochybovala. Její bytost pronikla jistota, že ať se stane cokoliv, ona bude královnou a Khan králem. Řeč noci byla jednoznačná a nezanechala v ní ani stín obav. Vaper k ní přistoupil a vzal ji za ruku. Stáli tam nazí a krásní a stáli by tak ještě dlouho, leč byli vyrušeni. Muž, který přicházel od osady, se zarazil, když je spatřil, a v rozpacích sklopil zrak k zemi. Poté se ještě uklonil.

„Oblékneme se,“ usmál se Khan, „ať toho člověka neuvádíme do zmatku. Jeho žena je prý velmi žárlivá. Nedávno trochu víc zíral na Jezabel a manželka se na něj vyřítila jak rozběsněná fúrie a ječela, až uši zaléhaly. Ostatně musím Jezabel a Dalilu napomenout, aby se v osadě chovaly poněkud důstojněji.“

Kroana přikývla a rychle se oděla. Stihla to rychleji než Khan, neboť cherubínský oděv se navlékal skoro sám, a proto jako první vykročila muži vstříc. Pořád měl ještě sklopenou hlavu a očima šmejdil po zemi, jako by tam bylo něco navýsost důležitého.

„Už se můžeš dívat,“ vyzvala ho. „Neboj se, já to tvé ženě neřeknu. Proč jsi sem přišel? Co si přeješ?“

„Je vás třeba v osadě, paní. Stala se nepříjemná věc. Nebo spíš… dělo se to už dlouho, ale teď se to už musí řešit.“

„To nemůže rozhodnout Lilit?“ zeptal se Khan.

„Lilit tam není. Večer odjela na projížďku s Inanou na koních. Říkala, že se vrátí až za dvě nebo tři noci.“

„Tak co se děje?“ otázala se o poznání laskavěji Kroana.

„Znáš, paní, Bruna a jeho ženu Bertu? Jsou to kopáči, hledají zlato, ale Brunovi se nedařilo, tak se nedávno přihlásil do výcviku a žijí v osadě.“

„Znám,“ přikývla. „Co je s nimi?“

„Tak tedy… Bruno se opíjí a pak svou ženu mlátí.“

„Počkej,“ zarazil muže Khan. „Vy lidé máte přece samosprávu. Proč to neřeší vaši starší? Dal jsem jim pravomoc trestat provinilce. Jak dlouho to trvá?“

„Už od doby, co se vzali, pět roků, ale do osady přišli nedávno. Kdyby šlo jen o mlácení, starší by to vyřešili. Jenže ji skoro zabil. On to popírá, ale Berta leží jako tělo bez duše, takže nemáme důkaz ani svědka. Potřebujeme pomoct.“

„Nu,“ pokrčila rameny Kroana, „vládnutí má i své stinné stránky. Jdeme do osady a vyřešíme to.“

* * *

Trůnní sál, který byl v létě postaven, přetékal lidmi i vapery. Obviněný muž jménem Bruno se vůbec poníženě nechoval. Pouze se krátce uklonil, leč jinak se tvářil sebevědomě. Khan si ho prohlížel chladně, zato Kroaně hořely oči jako dva ohníčky. Na rozdíl od Khana to pro ni nebyla jen otázka spravedlnosti. Lidská část její bytosti cítila vůči tomu muži hněv, hraničící téměř s nenávistí. Násilí vůči ženám v ní probouzelo lidské emoce: odpor, hnus a vztek. Právě proto se rozhodla, že nechá jednat Khana, jenž k tomu přistupoval s rozumem.

„Mluv, člověče,“ vyzval Bruna vaper. „Kdo tak zbil tvou ženu, že leží a není schopna ani promluvit?“

„Já ne,“ ohradil se obžalovaný téměř rozhořčeně. „Nevím, kdo to udělal, já u toho nebyl. Cvičil sem se v boji, a dyž sem se vrátil, ležela tam.“

„Kde jsi cvičil?“ zeptal se klidně Khan.

„Nó… na place přece.“

„Teď v noci?“

„No jo, vobčas se přece bojuje i v noci.“

„Byl někdo z vás kolem půlnoci na place?“ otázal se vaper a rozhlédl se.

„Já,“ ozval se Marokvart. „Ne, že bych tam cvičil. Večer sme s Grundem popíjeli a já se tou dobou vracel domů. A Bruna sem tam neviděl.“

„Byls vožralej, tak…“ zavrčel Bruno, avšak větu nedopověděl.

„Drž hubu, hovado!“ vyjel na něho Marokvart. „Chlastali sme jenom medovinu. A pokaď vím, ty bys v noci rozhodně necvičil, protože seš flákač.“

„Takže lžeš, člověče,“ řekl klidně Khan.

„No dobrá!“ vykřikl Bruno. „Tak sem tu káču zmydlil! A co má bejt? Je drzá a pořád provokuje! Může si za to sama. Šak zejtra bude jako rybička.“

„Jo, ale leklá,“ zavrčel Marokvart. „Seš špína chlap. Doufám, že mu to nenecháš projít, Khane.“

Bylo jen málo lidí v osadě, kteří si mohli dovolit oslovovat vládce kikimor jménem, avšak Marokvart a Grund toto právo měli.

Vaper neřekl nic, jen sestoupil z trůnu a došel k Brunovi. Hleděl na něho bledýma očima a provinilec se zachvěl. Až nyní mu došlo, že stojí tváří v tvář tvorovi mnohem mocnějšímu než kterýkoliv člověk. Pak pohlédl na druhý trůn, na němž seděla Kroana. I ji do této chvíle vnímal spíše jako lidskou bytost, jíž do jisté míry byla. Avšak nyní na něj shlížela dcera noci, stejně krutá a nelítostná jako Khan… a možná ještě více.

„Nemůžu za to!“ vykřikl zoufale. „Provokovala! Přímo si vo to říkala!“

Kroana se u něho ocitla jediným skokem. Místo nehtů jí vyrostly drápy, spárem jej chňapla za hrdlo a zdvihla jako hadrového panáka. Dusil se a chroptěl. Khan to s úšklebkem sledoval. Vaperka si Bruna přitáhla k sobě a odhalila své ostré špičáky.

„Víš, co bych mohla?“ zasyčela mu do obličeje. „Napít se tvé krve a věděla bych vše. A na tom, co tvrdíš, už by nezáleželo. Tvá krev by mi zjevila pravdu. A pak by tě Khan ztrestal. Nespoléhej se na to, že tě bez Marobudova svolení nesmíme zabít. Jsou věci horší než smrt. Mluv pravdu a my uvážíme míru tvé viny a tvé přiznání vezmeme jako polehčující okolnost.“

Pustila ho. S chroptěním se sesul k jejím nohám a pak se rozvzlykal.

„Přiznávám se,“ skučel. „Bil sem ji. Často a moc. Slitování!“

Vládci dětí noci usedli zpátky na trůny.

„Teď o tom muži rozhodni,“ zašeptala Kroana Khanovi.

Vaper chvíli mlčel a ledovýma očima sledoval třesoucí se lidskou trosku. Ten muž měl strach, avšak lítosti v něm nebylo, co by se za nehet vešlo.

„Endoro!“ zvolal Khan.

Vystoupila z davu.

„Ty jsi vědma. Dokážeš tu ženu uzdravit, aby byla zase příčetná?“

„Dokážu,“ přikývla čarodějka. „Už jsem u ní byla. Během pár dní to bude dobré. Dokonce už mě vnímá, i když ještě nemluví. Ale spraví se to.“

„Dobře,“ přikývl Khan. „Brunovi vysázejte padesát ran bičem a vyžeňte ho z osady. Jeho žena se k němu už nevrátí. Zaslouží si lepšího muže.“

Khan a Kroana opustili trůnní sál. Venku svítalo. O chvíli později přivázali Marokvart s Grundem Bruna ke kůlu a Marokvart mu s potěšením vysázel padesát ran bičem. Když skončil, přeřízl mu pouta.

„Radím ti dobře,“ zavrčel na něj, „aby ses tady už neukazoval, šmejde.“

Zkrvavený Bruno odcházel, avšak ještě je stihl nenávistným pohledem.

„Svině,“ zaskučel. „Budete litovat. Já vám ukážu, kurvy kikimorácký!“

Pak se odpotácel z osady. Grund se zamračil.

„Ňák se mi to nelíbí,“ zavrčel. „Měli sme to hovado zabít. Dyž to nemůže udělat Khan, tak sme to měli udělat my někde za bukem. Je schopnej všeho.“

„Promiň,“ přikývl Marokvart. „Byl sem moc vopatrnej. Měl sem ho zbít víc. Dyby ty rány byly silnější, tak by zdechnul v houští. Teďkonc máme vo starost víc. Hele, pudu za Khanem a projednám to s ním.“

„To nemusíš,“ mávl rukou Grund. „Postavíme silnější stráže a pobídneme je k vostražitosti. A dyž se tady ten šmejd ukáže, zaříznu ho jako podsvinče.“

2. Nebudeš litovat

„Je čas navštívit Marobuda,“ nadhodila Kroana a přitiskla se ke Khanovi. Vaper mlčel a zíral do prázdna. Venku byl slunečný den a on jako obvykle vnímal pouze svět stínů.

Pohlédl na Kroanu. Na rozdíl od rozplizlých šedých kontur polosvěta ji vnímal jasně. Ležela vedle něho a stejně jako ostatní kikimory byla nádhernou zářící bytostí, plnou bílého žáru a světla.

Kroana vstala a zatemnila okna. Nyní už Khan mohl vidět vše v místnosti: lůžko, stůl, židle, stěny i strop. Otočil se na bok a hltal ji očima. Svlékla šaty a odhodila je jako nepotřebnou veteš.

„Po milování jsi ještě krásnější,“ zašeptal, když skončili. Potom usnul. Když se probudil, bylo po soumraku. Dveře byly otevřené a do domu vstupovala zář noci. U stolu seděla Lilit a mlčky hleděla na dvě nahá těla na lůžku. Kroana se probrala a ucítila vaperčin spalující pohled, jenž ulpíval na Khanovi. Už pár let se Khan s Lilit nemiloval. Od chvíle, kdy byla Kroana s ním, byl jí věrný a ona jemu. A přece bylo Kroaně jasné, že ve vztahu těch dvou se nic nezměnilo. Kdyby se od svého milého vzdálila, jiskra vášně by vzplanula jako oheň. Lilit nežárlila, avšak své touhy nijak neskrývala.

Kroana se ani nepohnula. Vlkodlačice v ní žárlila a bolelo ji to, sžíral ji strach a trochu i zloba. Kikimora v ní však nyní zesílila a její láska sálala jako otevřený oheň. Kroana chtěla Lilit odehnat jako sokyni. Anat v ní zatoužila po něčem jiném. A Anat tuto noc zvítězila.

„Pojď,“ řekla tiše, nevšímajíc si Khanova užaslého výrazu.

„Nebudeš toho litovat?“ zeptala se Lilit.

„Možná budu. Ale tuto noc jsem Anat. Pojď a miluj se s ním.“

Milovaly se s ním obě a dělily se o něj jako slunce s měsícem o zemi. Svět přestal být důležitý i se svými hrozbami a nadějemi. K ránu bylo Kroaně jasné, že její rozhodnutí už se nedá zvrátit a že sice bude v životě Khana první, ale už ne jediná. Odpoledne vyšla ven s protichůdnými pocity. Nevěděla, zda má litovat, nebo se radovat. Lilit po chvíli vyšla za ní a uchopila ji za ruku.

„Vím, co cítíš,“ řekla něžně. „Věř mi, že nebudeš litovat.“

„Jsi si tím jistá?“

„Ano. Velmi jistá. Po dnešní noci je jasné, jaké místo má každá z nás v jeho životě. Já jsem jeho milenka, ale ty jsi láska jeho života. Ke mně plane vášní, zato ty jsi pro něj vášeň sama. Pro mě je v jeho srdci místo, avšak pro tebe to srdce bije každým okamžikem. Já nejsem a nemohu být tvá sokyně.“

„Ale nedokáže tě ze srdce vytěsnit. To místo tam zůstane už navždy. Ale nebudu litovat. Kdybys tam nebyla, to místo by bylo pořád prázdné, opuštěné a zranitelné. Nebyl by úplně šťastný a to nechci. Takže zůstaneš s námi?“

„Pokud nebudeš proti, tak ano.“

„Nebudu proti,“ řekla Kroana. „Ostatně máš s Khanem dceru a rodiče mají být spolu. Pro děti je to dobré. Když už o ní mluvíme… co dělá?“

„Potíže,“ zamrmlala Lilit. „Tvrdohlavě se drží svého panenství. A pořád prý uctívá tu bytost… jak se jmenoval?“

„Gabriel. A to ti dělá starosti?“

„Jistěže. On přece není z našeho světa. Je jako bůh.“

„Já vím, čeho se bojíš,“ řekla Kroana. „Máš strach, že ta dívka, která se ti vrátila z onoho světa, není ta, která zemřela. Jenže to se dá říci o každé z nás. O mně, o Nadje, která se už nepeleší s kdekým, a dokonce i o tobě. Z toho světa se nikdo nemůže vrátit takový, jaký byl předtím.“

„Já se přece nezměnila.“

„Ale změnila, jen si to nepřipouštíš. Změnil se tvůj vztah k Inaně. Dřív jsi na ni byla pyšná, milovala jsi ji, ale nestarala ses o ni. V tom světě démonů a cherubínů se z tebe stala opravdová matka. Zajímáš se o její život, a dokonce máš o ni obavy jako lidské mámy. Když si Inana někam vyrazí, jsi jako na trní, dokud se v pořádku nevrátí. Snažíš se jí dohodit nějakého vapera, poněvadž se bojíš, že se odsuzuje k samotě. Ale je to její život. Vyrostla a dospěla, tak ji nech, ať si ho zařídí po svém. Tak to dělají lidské matky, pokud jsou moudré.“

„A když nejsou moudré?“ zeptala se Lilit.

„Pak si pěstují děti k obrazu svému. Nikdy to nedopadne dobře. Nesnaž se být takovou matkou. Inana bude jednou vládkyní dětí noci, ale k tomu musí být sama sebou. To, čím bude nebo nebude, si musí zvolit sama.“

„Dobře. A co když ti… cherubíni… něco provedli s Inanou?“

Kroana neodpovídala. Tím si nemohla být jistá. Nejen lpění na panenství a zbožná úcta vůči jednomu z cherubínů, ale i jiné věci byly na Inaně zvláštní. Zatvrzele odmítala pít lidskou krev, i když jí Lilit nabízela dobrovolníka. Krom toho by člověka nezabila ani nezranila. Žila mimo osadu jako poustevnice. Khan pověřil několik vaperek, aby na ni dohlížely a dbaly na její bezpečí.

Změnily se i jiné věci. Inana se odmítala proměnit, ať už do podoby velkého netopýra, či vlka. Držela se výhradně lidské podoby. Jediné, co zůstalo, byla její potřeba krve, avšak pila pouze krev zvířat. Zcela se zřekla tělesné lásky. Chodila v dlouhých bílých šatech a na lov si oblékala zelenou halenu a kalhoty. Její někdejší přátelství s démonským koněm Sirielem vzalo za své. Jezdila jenom na obyčejném koni. Nebylo se tedy co divit, že Lilit pochybovala o tom, zda si zpět přivedla svoji dceru. Na straně druhé však Inana svou matku skutečně milovala a dávala jí to najevo, o tom nemohlo být pochyb.

„Miluje tě,“ řekla po dlouhém přemýšlení Kroana. „Miluje tě jako dcera matku. Tím si můžeš být jistá. To jediné je důležité. Za to, žes kvůli ní šla do podsvětí, překypuje vděčností. Vidím, jak tě objímá, jak se raduje z každého tvého úsměvu, slova nebo pohlazení. Být tebou, tak bych tolik nepřemýšlela a prostě bych si užívala lásku dcery. Přestože odmítá být válečnicí, tebe jako bojovnici bezmezně obdivuje. A stejné city chová ke Khanovi. Zpívá o něm i o tobě písně tak nádherné, že když je lidské ženy slyší, tak pláčou dojetím, a muži se chvějí. Moje rada je jediná. Raduj se a miluj ji stejně, jako ona miluje tebe.“

Lilit už neřekla nic, jen Kroanu pevně objala. Slunce zapadlo. Pro Kroanu svět na chvíli pohasl a ona toužebně čekala na okamžik, kdy se kolem ní rozzáří noc. Na to čekala i Lilit a další vapeři. Ze dveří vyšel i Khan. Stoupl si mezi své dvě ženy a objal je okolo pasu. Když noc přišla v celé nádheře, stejně jako vždy je to naplnilo úžasem. Jsou věci, které dětem noci nikdy nezevšední.

Právě v tuto dobu přišla Adriana. Byla to otrokyně, kterou Kroaně darovala Alexa, žena krále Vannia, jenž vládl za Karpatami. Byla to žena středního věku, a přece krásná, především však vzdělaná a chytrá. Rozuměla mnoha věcem a často jim Kroanu a Khana učila. Pod jejím vedením získávali nové znalosti, neboť Adriana měla svitky s díly moudrých mužů.

Kroana se učila ráda, s Khanem to bylo trochu těžší, ale některé věci jej zaujaly. Zvláště se mu líbily báje o hrdinech žijících v dávnověku. Nedávno s nadšením hltal Homérovu Iliadu a Odysseu. Ačkoliv o mnoho jiných věcí zájem neměl, Adriana ho přesto chválila.

„Na to, že jsi bruxa, jsi dobrý žák,“ řekla jednou. „Bruxové v Římě jsou tupé bytosti, které lační jen po krvi a rozkoši a libují si v násilí. Někdy se až divím, kde se to v tobě bere. Ale je to dobře. Nepřestávej.“

I nyní nesla pod paží několik svitků.

„Co to máš?“ zeptala se Kroana.

„Vyštrachala jsem něco z díla filosofa Aristotela.“

„Koho?“ ozval se Khan. „Filo… filosofa? Co to je?“

„Slovo filosofia znamená lásku k moudrosti. Té je ti velmi zapotřebí, pane. Všichni vládci by to měli znát, zvláště když chtějí vládnout lidem.“

Khan se na to moc netvářil. Měl raději příběhy a tušil, že tohle asi příběh nebude. Jen nevěděl, jak se vymluvit, aniž by se učitelky svou řečí nějak dotkl.

„Nesmíš se zlobit, Adriano,“ zachránila ho Kroana. „Čekají nás úkoly, jež nesnesou odklad. Nejspíš tu delší dobu nebudeme.“

„Já se nezlobím, můj pane,“ usmála se Adriana. „Ostatně nedávno jsem začala učit Inanu. Na rozdíl od tebe ji zajímá všechno. Půjdu tedy za ní.“

Hrdě odkráčela. Kroana ji svým způsobem obdivovala, i když jako Adriana by žít nemohla. Otrokyně, jež je hrdá na to, že je tou nejlepší otrokyní.

„Mám zůstat tady?“ zeptala se s jistou obavou v hlase Lilit.

„Ne,“ zavrtěl Khan hlavou. „Pojedeme všichni tři… vlastně čtyři. Rád bych s sebou vzal Siarku. Na jednání s Marobudem a Alanou měla vždycky dobrý vliv. Můžeš ji sehnat, Kroano?“

Mlčky přikývla a vydala se hledat dceru. Najít ji bylo obtížné. Mladá vlkodlačice milovala návštěvy u lidí i u kikimor. Vlastně to už nebyla malá holka. Její skutečný věk, měřený počtem roků, nebyl důležitý. Z dětství vyrostla a vypadala i chovala se jako dospívající dívka a její myšlení bylo dospělé.

Kroana na Siarku narazila u Sily. Jako pokaždé byl dům vaperky s věčně rozcuchanými vlasy plný lidských dětí. Siarka sice uvažovala a chovala se jako dospělá, v jedné věci však dítětem zůstávala. Ráda si s dětmi hrála. Sila v tom byla podobná, proto si padly do oka a mladá vlkodlačice ji často navštěvovala.

„Mohla jsem tušit, že jsi tady,“ řekla s úsměvem Kroana. „Rozluč se, potřebuji, abys jela s námi k Marobudovi.“

„To je s tebou a s kým ještě?“

„S Khanem a Lilit. Hned. Lepší bude cestovat v noci.“

Vlkodlačice se rozloučila a následovala matku. Cestou potkaly Nimroda. Kroana se ho ani neptala, jestli mluvil s Khanem. Pokaždé, když se vládce vaperů vzdálil na delší dobu, předával své pravomoci Nimrodovi a pokaždé to na něm Kroana poznala. Tvářil se nesmírně důležitě a tak vypadal i nyní. Kus za ním kráčel zamračený vaper Sinis. Ctižádostivý, žárlivý a opět zklamaný, že Khan nepověřil jeho, a přece s hrdě vztyčenou hlavou.

„Ten se ale nese,“ uchichtla se Siarka, když byly dostatečně daleko.

Už za chvíli však vypadala zaraženě. To když uviděla, jak se Khan objímá a líbá s Lilit. Zastavila se.

„Mami,“ vyhrkla. „Co to…“

„Uklidni se,“ uťala ji matka v půli věty. „Nic se neděje. Dali jsme to zkrátka dohromady. Khan bude mít dvě ženy.“

Siarka se mračila. Zjevně jí to nešlo pod nos.

„Hlavně nám do toho nemluv,“ napomenula ji Kroana. „Nemůžeš tomu rozumět. Nejsi kikimora. Já sama jsem tak rozhodla. Ostatně tvůj dědeček byl vlkodlak a také měl dvě ženy.“

„Jenže ona je jeho sestra, dokonce dvojče,“ vrčela potichu Siarka.

„Tak dost,“ řekla důrazně Kroana. „Nepleť do toho lidské mravy a nesnaž se je vnutit dětem noci. Mají spolu dceru. Porozhlédni se po osadě. Narodila se tady nějaká jiná malá kikimora?“

„Ne. A co má být?“

„Dlouho jsme doufali, že se tak budou rozmnožovat, tedy jako lidé nebo vlkodlaci. Ale neděje se to. A proč? Jen Khan a Lilit jsou pravé děti noci. Ti ostatní jsou proměněnci. Jsou neplodní. A já asi také. Když jsem se stala kikimorou, ztratila jsem schopnost počít a rodit děti. Ale oni dva mohou. Jednou bude Khan králem a je třeba zajistit pokračování jeho rodu.“

„Proč? Je přece nesmrtelný.“

„Ne tak, aby nemohl zahynout. A víš přece…“

Nedomluvila. Nechtělo se jí znovu mluvit o kletbě sedminásobné smrti, jež na Khanovi pořád spočívala a jejíž účinek byl pouze oddálen. V skrytu duše se obávala, že by tím mohla tu hroznou věc přivolat či oživit. Ostatně Endora jí jednou potají sdělila, že nad Khanovou hlavou stále vidí stín.

Siarka naštěstí pochopila, co jí matka naznačuje, a zmlkla. S vysvětlením se spokojila, ale Kroana dceři neřekla celou pravdu. K rozhodnutí přijmout Lilit do společného lože nedospěla na základě této rozumové úvahy. Jenže Siarka by city kikimor nepochopila, a tak bylo lepší použít věcný důvod.

„Tak ty budeš mít, Khane, dvě manželky?“ neodpustila si Siarka rýpnutí, když došly k líbající se dvojici. „Upřímně… já bych tě zabila, kdybys mi něco takového udělal.“

Kroana ztuhla nad tou drzostí a už otvírala ústa, aby své dceři vynadala, jenže Khan se rozesmál.

„Já vím,“ přikývl. „Proto si tě taky nikdy nevezmu. Ani jiný vaper. Už jsem je varoval, že mezi námi je vlkodlačka, s kterou není radno si začínat, protože zabíjí své milence, kteří se nespokojí jen s ní. Až budeš chtít muže, najdi si člověka nebo vlkodlaka. Ale i tak vybírej opatrně. Ani oni nejsou vždy věrní.“

„Dobře! Dobře!“ vykřikla Siarka. „Už mlčím!“

„To bych ti taky radila,“ pošeptala jí do ucha Kroana. „Běž si pro všechno, co potřebuješ na cestu.“

„O koně se nestarej,“ dodala Lilit. „Už jsem je osedlala, jsou u brány.“

Siarka odešla do domu.

„Nenávidí mě,“ mračila se Lilit.

„To těžko,“ řekla Kroana. „Do nenávisti to má daleko. Prostě tě jenom nemá ráda, ale smíří se s tím. Málem jsem zapomněla. Musím si vzít zbroj.“

„A já se jdu rozloučit s Inanou,“ dodala Lilit.

Kroana šla domů. Oblékání bylo snadné. Domnívala se, že pojede v nachovém oděvu, avšak zbroj k jejímu překvapení nabyla podoby Havrana, i když bez masky.

„Doufám, že se zas nevtělíš do nějakého ptáka a neodletíš mi,“ zašeptal jí do ucha Khan.

„Myslím, že ne,“ zavrtěla hlavou. „To musí mít jiný důvod.“

Došli ke koním. Kroana se nejprve pomazlila s Vločkou. Koně se kikimor na rozdíl od vlkodlaků nebáli. Vapeři nad nimi měli velkou moc, i nad všemi domácími zvířaty. Kroana měla tu moc také, ale vůči Vločce ji použít nemusela. Siarka to měla těžší, ale nakonec si přece našla menší strakatou kobylku, která ji snášela poměrně dobře a neplašila se. Konečně se Siarka vrátila.

„Kdes byla tak dlouho?“ zeptal se trochu netrpělivě Khan. „Jestli se ti s námi nechce, pověz to na rovinu.“

„Tak hele, taťko,“ řekla vlkodlačice. „Pro samé souložení zapomínáš na to hlavní. Co dary a daně pro Marobuda? Vzala jsem tu truhličku zlata, cos tam měl připravenou. Pak ještě ten prsten, co mu chtěla dát Lilit, a náhrdelník pro Alanu. To by byl trapas, kdybys na to zapomněl, že?“

„Promiň. Dík,“ zamumlal.

Brzy se vrátila i Lilit. O chvíli později bylo noční ticho rozbito dusotem koňských kopyt.

3. Mluvila jsem se smrtí

Tři vesnice pod Brdskými vrchy patřily podle dohody sMarobudem Khanovi. Žilo tu asi tisíc lidí, napůl Bójové, napůl Markomani, ale snášeli se. Zpočátku se vaperů báli, leč brzy si zvykli, zvláště poté, co tu projížděl kupec Valdomar aza výhodné ceny jim prodával zboží. Tehdy obyvatelům osad došlo, že zpřítomnosti kikimor aKhanovy vlády mohou také něco mít.

Ztráty zobchodu Valdomarovi vynahradil Khan. Byl to způsob, jak si zdejší lidi získat. Tito šikovní rolníci obdělávali rozsáhlé pozemky apěstovali pestrou škálu plodin. Uživili nejen sebe, ale dodávali potraviny ido Khanovy osady, aspoň pro lidi. Za to dostávali výrobky řemeslníků, žijících skikimorami. Menší část obilí sice dávali jako daň, to by však museli dělat pod každou vládou.

Jelikož byla noc, chtěl Khan projet jen okolo nejbližší osady, ale ruch, na tuto dobu neobvyklý, upoutal jeho pozornost, takže ise svým doprovodem vjel do vesnice. Obyvatelé byli shromážděni na návsi. Někteří vzrušeně rokovali, jiní dokonce křičeli. Ozýval se ipláč akletby. Jakmile dav zaregistroval přijíždějící vapery, všichni postupně umlkali arozestupovali se. Mnozí se iklaněli.

Vstříc jezdcům vyšel stařešina. Jako jeden zmála se neklaněl. Nedávno to učinil, avšak Khan jej zarazil.

„Kolik je ti let, člověče?“

„Sedmdesát osm, pane,“ odvětil muž.

„Pověz mi: hodí se, aby se tak starý amoudrý člověk klaněl muži mnohem mladšímu? Klaníš se snad mladíkům ve své vesnici?“

„Ne, pane,“ zavrtěl stařešina hlavou.

„Potom se neklaň ani mně. Jestli mi chceš projevit úctu, podej mi ruku.“

Také nyní, když Khan seskočil zkoně, se pozdravili jako rovný srovným. Jenže tvář starého muže byla velmi vážná.

„Stalo se něco?“ otázal se vaper.

„Stala se tu vražda, pane. Nevíme, kdo to udělal.“

„Kdo je mrtvý?“

„Jedna žena.“

Kroana sesedla avešla doprostřed. Na zemi leželo nehybné tělo mladé ženy. Vedle klečel plačící muž aopodál postávaly dvě malé vyděšené děti. Asi pětiletá dívenka křečovitě vzlykala, přibližně dvouletý chlapeček jen vyjeveně třeštil oči. Siarka byla vzápětí udětí, objímala je autěšovala. Kroana došla kmrtvole azběžně si prohlédla také muže. Ne, ten to nemohl udělat. Jeho žal je naprosto nelíčený. Její druhý pohled platil mrtvé. Nebyla to obyčejná vražda. Tělo bylo neskutečně zohaveno. Ten někdo ji musel strašně zbít azkopat. Smrt však způsobily bodné rány vtrupu.

„Myslíš na to, na co ijá?“ zeptal se Kroany tiše Khan.

„Myslím,“ přikývla.

„Musíme mít jistotu,“ šeptl. „Protáhni si nos aočichej ji. Já to neumím.“

Khan se sice dokázal proměnit, ale musel by přeformovat celou podobu. Jen vlkodlaci byli schopni dílčích změn. Kroana váhala. Manžel zemřelé klečel vedle anedůvěřivě je pozoroval. Snad měl pochybnosti, co ti strašní tvorové chtějí snebožkou provádět, anebo měl strach, že by mohl být obviněn.

„Uklidni se, člověče,“ řekla co nejlaskavěji Kroana. „Jestli si to nepřeješ, ani se jí nedotknu. Chci zjistit, kdo to udělal. Víš, kdo jsem?“

Jenom mlčky přikývl.

„Jsem napůl kikimora anapůl vlkodlak,“ pokračovala. „Ve vlčí podobě mám ostrý čich, ale nechci se před těmi lidmi měnit, mohla bych způsobit paniku. Stačí, když si změním část obličeje. Chci tvou ženu očichat apoznám, kdo to udělal. Vím, žes to nebyl, ale lidé by tě mohli podezřívat. Takže mě nech, ať udělám, co je třeba, ajá najdu vraha. Avěř, že bude potrestán. Bez milosti.“

Muž po chvíli váhání přikývl. Kroana protáhla ústa anos do vlčí mordy achvíli čichala. Brzy však nabyla opět původní podoby.

„Tak co?“ zeptal se Khan.

„Je to tak,“ zamračila se. „Bruno.“

„Kdo je Bruno?“ vyhrkl manžel zavražděné.

„Člověk, který žil vnaší osadě,“ řekl Khan. „Bil svou ženu, atak jsme ho zbičovali avypověděli. Odpusť. Kdybych to tušil, zabil bych ho. Ale nevěděl jsem, jak moc je ten muž zvrácený. Přísahám, že až ho chytneme, čeká ho smrt.“

„Budete ho pronásledovat?“ otázal se stařešina.

Khan se zarazil.

„Máme namířeno kMarobudovi.“

„Ale když se za ním nepustíme hned, může uniknout atřeba spáchat idalší vraždy,“ namítla Kroana.

„Nemusíme ho přece pronásledovat všichni,“ ozvala se Siarka. „Je to pouhý člověk. Stačí, když se za ním pustí jenom jeden znás.“

„Akdo?“ zeptal se Khan. „Já to být nemohu, musím za králem.“

„Chtěla jsem navrhnout, že za tím Brunem se pustím já,“ řekla Siarka.

Kroaně se ten návrh očividně nelíbil.

„Ty ses asi zbláznila!“ vykřikla. „Nepřipadá vúvahu! To bude můj úkol.“

„Ne,“ zavrtěla Siarka rázně hlavou. „To není tvůj úkol, mami. Ty musíš zůstat sKhanem. Nepotřebuje mít usebe mě. Vztahy sMarobudem aAlanou jsou přece dobré, nic je nekalí, takže jsem tam tak trochu zbytečná.“

„Ale… oto přece nejde. Je nebezpečné pronásledovat takového muže!“

„Nebezpečné pro koho? Mami, jsem vlkodlačice avědma. Neopakuj, že je mi sedm let. Byla jsem ve světech, kde čas plyne jinak. Už jsem dospělá. Kolik ti bylo, když ses účastnila prvních bitev? Zurčitého hlediska jsi nebyla starší než já. Aneuměla jsi ani polovinu toho, co umím já. Znám kouzla, okterých ten čubčí syn nemá ani tušení. Tak mě nech jít ajá to stím vrahem skoncuju.“

„Ale nikoho jsi nikdy nezabila.“

„Všecko je jednou poprvé, mami. Ajestli mám někdy někoho zabít, tak utohodle zkurvysyna otálet nebudu.“

Kroana váhala.

„Co na to říkáš?“ zeptala se Khana, který knim mezitím přistoupil.

„Nemůžeš ji věčně držet usebe,“ řekl vaper. „Je pravda, že je dospělá. Nemůžeš jenom počítat roky. Kdyby tomu tak bylo, tak já jsem ještě dítě. Přesto jsem muž. Bruno je vážně jen člověk. Zbabělý mizera, nic víc.“

„Dobře, Siarko. Jak ho chceš sledovat? Podle pachu?“

„Ne. Jsou spolehlivější způsoby. Vrah za sebou zanechává stopu, která není vidět ani cítit, ale vědmy ji znají dobře. Je to stopa zla, stopa jeho násilnické duše, jeho myšlenek apředstav. Ty ji nevnímáš, ale je tady všude kolem atáhne se to za ním jako smrad, kamkoliv se hne.“

„Tak ano,“ přikývla stěžkým srdcem Kroana. „Jeď. Azabij ho.“

Siarka už neváhala. Předala Khanovi dary pro Marobuda. Lidé ze vsi jí ochotně přinesli zásoby na cestu. Objala matku, potom Khana. Po chvilce váhání objala iLilit. Vyšvihla se na svou klisnu azmizela vlese.

„Myslíš, že na to má?“ zeptala se Kroana utrápeně Khana.

„Tím jsem si jist,“ přikývl vaper. „Ona ho dostane. Pojď, pojedeme dál.“

* * *

Ráno bylo mlhavé achladné. Úpatí kopce, na němž stálo hradiště, halil hustý opar od řeky azpřístaviště nebylo vidět na druhý břeh. Převozníka probral zletargického klidu cinkot zvonku, který signalizoval, že někdo je na druhé straně. Kikimory nepřevážel poprvé, avšak pokaždé znich měl obavy. Jeho oči nervózně těkaly achvěl se vočekávání, kdy se mu špičáky zakousnou do krku.

Khan se tím trochu bavil avkoutcích úst mu pocukávalo. Zároveň však dodržoval od toho ustrašence odstup. Ostatně ani on sám se na řece necítil ve své kůži ato se týkalo iLilit. Jen Kroanu přítomnost vody neoslabovala anevzbuzovala vní obavy. Když vapeři iskoňmi vystoupili, převozník si očividně oddechl, že to má za sebou, atěch hrozných bytostí se zbavil.

Kroanu zde sice lidé znali, ale přesto se jí vyhýbali, nanejvýš ji někteří zpovzdálí pozdravili. Stále vzpomínali na okamžik, kdy ji stihla kletba krve, avmnohých přetrvával strach, že prokletí na ní pořád spočívá. Děsila je také Kroanina proměna, její zvláštní nepozemská anelidská krása.

Poněkud více důvěry měli ke Khanovi, poněvadž si pamatovali jeho obětavou pomoc během povodní. To přineslo trochu uvolnění. Náhle zazněl radostný výkřik. Zástup zevlounů rozrazila malá obtloustlá ženská ahrnula se ke Khanovi jako velká voda. Vzápětí se svýskotem vrhla vaperovi do náruče avtiskla mu na tvář mlaskavý polibek.

„Nazdar, kikimoure!“ smála se. „Tebe už jsem neviděla ani nepamatuju. Ty nevděčníku. Prý jsi tu byl od té doby víckrát anestavil ses. Víš přece, že uKuličky jsi vždycky vítaný host. Doufám, že to tentokrát napravíš.“

„Určitě,“ přikývl súsměvem. „Stavím se. Nevím, jestli dnes nebo zítra, ale jistě přijdu. Nebude ti vadit, když se stavím ise svými ženami?“

„Ale to víš, že né. Ostatně Kroanu znám. Tak se budu těšit.“

Poté odkráčela, přičemž na dav čumilů vyplázla jazyk. Kroana na ten výjev zírala překvapeně, Lilit pobaveně.

„Kdo je to?“ zeptala se až po chvíli Kroana. „Ona ti říká kikimoure?“

„Je to ranhojička. Pomáhal jsem jí během záplav sošetřováním raněných anemocných. Ona mi tak říká. Lidi ji kvůli tomu napomínali, tak jsem jí dal výsadu, aby mně říkala, jak se jí zlíbí. Jí zas nikdo neřekne jinak než Kulička.“

Díky Kuličce ledy roztály apár lidí se odhodlalo vapery uvítat. Strážní ubrány se jim dokonce poklonili abez okolků je chtěli vpustit dovnitř.

„To nejde,“ řekl Khan. „Toto je Marobudovo sídlo aon nás musí pozvat. Osobně. Nebo aspoň královna Alana. Takže pro někoho znich zajdi, člověče.“

Jeden zvojáků odklusal. Nemuseli čekat dlouho, ale vstříc jim vyšla Alana. Přestože je vítala srdečně, Kroana postřehla na její tváři stín. Něco zlého se děje. Ale na otázky bude času dost. Mlčky Alanu následovali do akropole. Před vstupem do domu se zastavila.

„Než vás odvedu kMarobudovi, musím svámi mluvit,“ zašeptala. „To, co vám povím, nechci říkat před ním.“

Na chvíli se odmlčela. Napjatý atéměř kamenný výraz vjejí tváři trochu povolil. Kroana ji vzala za ruku.

„Marobud je nemocný,“ vypravila ze sebe Alana.

„Ato ho nemůžeš uzdravit?“ zeptala se Lilit. „Jsi přece vědma.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Už nejsem vědma. Od doby, co jsem bojovala stěmi démony, mě moc opustila. Nevidím nic. Jenže by to stejně nepomohlo. Onemoci, kterou Marobud trpí, vím ze zkušenosti, ikdyž je vzácná. Žádná vědma ji vyléčit nedokázala. Některé byliny mohou ztlumit příznaky, ale to je vše.“

„Je to vážné?“ otázala se starostlivě Kroana.

„Jak kdy. Jsou chvíle, kdy vypadá zdravý, apak zase ne. Třesou se mu ruce. Všimne si toho málokdo, ale já ano. Občas je ztuhlý amá bolesti. Má také potíže schůzí. Někdy je zpomalený anejistý abývá unavený. Ale to není nejhorší. Většinou je smutný abez radosti. Má sice světlé chvilky, ale vpodstatě vládnu místo něj. Až ho uvidíte, neděste se. Je to úplně jiný muž.“

„Tak co je to za nemoc?“ zeptala se Kroana.

„Na východě ji lidé nazývají třesavka. Víš, on už to má asi rok, jen to nebylo moc vidět. Ten třes začal před třemi měsíci. Na jaře měl ještě vsobě trochu radosti ze života, jenže…“

Zmlkla, jako by neměla dál sílu pokračovat.

„Miluješ ho?“ otázala se Lilit.

„Jistě. Miluju ho víc než kdy jindy.“

„To je dobře,“ řekla Kroana. „Nepřestávej ho milovat. Je to důležitější než cokoliv jiného. Podívám se na něj.“

„Co to bude platné?“ povzdechla si vlkodlačice. „Nejsi přece vědma.“

„Mám něco lepšího.“

„Myslíš tu zbroj? Tohle je taky její podoba?“

„Je to víc než zbroj. Mohu spatřit věci, které nevidí ani vědmy. Ale musíš ho na to připravit. Budu mít takovou ptačí masku, tak ať se nevyděsí.“

„Dobře,“ přikývla Alana.

Zavedla je do hlavního sálu. Král seděl na trůnu avKroaně se při pohledu na něj všechno až sevřelo. Přímo cítila bolest, jež Marobuda drtila jako balvan. Zoufale se snažil zachovat si důstojný vzhled, avšak byl shrbený aruce se mu třásly. Přesto se pousmál. Vypadalo to křečovitě.

Uklonili se aKhan položil před trůn zlato adary. KMarobudovi však přistoupila jen Alana acosi mu šeptala. Přikývl avlkodlačice pokynula Kroaně. Ta přišla kněmu. Její obličej vzápětí zahalila ptačí maska. Pocity, jež ji zaplavily, působily jako úder. To, co spatřila, bylo horší, než čekala. Za Marobudem stála Smrt. Jako vždy bílá avznešená. Lhostejná. Nezúčastněná.

„Nemůžeš ho zachránit,“ řekla tiše Bílá. „Ale nepřijdu si pro něho nijak brzo. Bude to trvat několik let, avšak je to neodvratné. Pomalé umírání. Nezasahuj do toho, co náleží mně.“

„Nebudu,“ řekla Kroana. „Přesto… dá se aspoň trochu pomoci?“

Smrt váhala. Dlouho si ženu vhavraní masce prohlížela, jako kdyby chtěla vidět až do jejího nitra.

„Tak ano,“ kývla sotva znatelně hlavou. „Chci, aby mezi námi byl mír. Na důkaz mé dobré vůle přijmi radu. Ať mu dávají pít výluh ztěchto bylin: dva díly třezalky, jeden díl meduňky, díl saturejky apůl dílu kozlíku. Pomůže to, adokonce to může oddálit okamžik, kdy si pro něho přijdu. Krom toho… jeho meč už příliš dlouho zahálí. Měl by cvičit. Už proto, že mrtvých bude vnejbližších letech mnoho. Aať se nevyhýbá lidem. Potřebuje společnost adobrou zábavu.“

„Děkuji,“ řekla Kroana.

Maska zmizela azbroj se změnila do kněžského oděvu. Vmístnosti bylo ticho. Alana měla ve tváři napjatý výraz azřejmě dychtivě očekávala výsledek.

„Ským jsi mluvila?“ zeptala se.

„Mluvila jsem se Smrtí.“

Alana se zapotácela, takže ji Lilit musela zachytit. Ani Marobud nezůstal klidný aobličej se mu stáhl vjakémsi zatrpklém šklebu. Jeho pohyby byly pomalé apůsobil rezignovaným dojmem. Třesoucí se rukou sňal shlavy čelenku aupustil ji na zem. Ještě se kousek kutálela apak sbřinknutím dopadla.

„Vezmi si to, Khane,“ zamumlal unaveně. „Ty budeš…“

Vaper se mu vrhl knohám asklonil hlavu. Pak uchopil čelenku avsadil ji Marobudovi zpět na hlavu. Král na něho hleděl svýrazem štvaného zvířete, leč Khan důrazně zavrtěl hlavou aodstoupil od trůnu.

„Pomůže to?“ zeptal se Marobud.