Copyright © Lucie Lukačovičová, 2022

Cover © Jana Maffet Šouflová, 2022

Illustrations © Jana Maffet Šouflová, 2022

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0090-2 (print)

ISBN 978-80-278-1229-5 (ePub)

ISBN 978-80-278-1230-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1231-8 (pdf)

Poděkování

„Nepotřebuji přítele, který kýve na všechno, co napíšu. Můj stín kýve přesněji.“

– parafráze Plútarcha

Díky Gobersovi za latinu a liturgii, Ilianě za povídání o krizové intervenci, Jiřímu Sýkorovi a Doktorovi za medicínu, Vlaďce Sacké za policejní proceduru, Lence Khadijah Ahmad za detaily k islámu a Maylo Motorkovi za skvělé a úžasné motorky.

Díky mým vytrvalým beta-čtenářům: Cyan za srdíčka malovaná do textu, Argannah za to, že je „nejvostřejší“ a zároveň se dobře baví, Ivaně a Heleně za lov překlepů, Neet za preciznost, Olórinovi za „scioní“ komentáře, Oroganovi za pozoruhodný náhled, Cavansit za sledování proudů emocí, Avye za nalezení nevyužité pušky, Bazimu za Bazi-testy, Sadako za fanfikce, Reinitě za čas, podporu a oživení postav.

Mým hostitelům v Esteponě, kde část knihy vznikla.

Atlanovi za všechno. Maffetce a Epoše, protože jste skvělí.

Prolog

(Praha, 21. století)

V Týnském průchodu bylo liduprázdno a ticho. Světlo měsíce a odlesky pouličního osvětlení vykreslovaly ze tmy obrysy parapetů a podloubí starých domů, dlažba se matně leskla po nedávném dešti. Hluk aut, tramvají, restaurací a skupin turistů bloumajících Prahou se zdál neskutečně daleko.

Don Alejandro si byl vědom, že je v pražských uličkách – přinejmenším pro většinu nadpřirozeného obyvatelstva – nevítaným cizincem. Ale přesto kráčel dál, bez zastavení, pohledem pozorně pátral mezi stíny. Levou rukou se dotkl amuletu ve tvaru dvou modrých očí ovinutých květinami, který měl kolem krku; ojitos de Santa Lucía.

Pro jeho zrak okolní tma rázem zřídla a zešedla, pohled se mu nepřirozeně zaostřil.

Instinkt ho nezklamal. Záhy spatřil postavu v širokém plášti s pelerínou, spěchající směrem k Týnskému chrámu. Alejandro znehybněl a krátce zadržel dech. Neslyšel kroky ani šelest oblečení toho druhého.

„Stůj!“ křikl španělsky a vyrazil za neznámým.

„Jsi vážně otravně neodbytný,“ odpověděl muž v plášti ve stejném jazyce. Zastavil se a obrátil se ke svému pronásledovateli čelem. „Tvoje smůla.“

„Que la Santa Cruz sea mi luz,“ začal Alejandro okamžitě odříkávat vymítací formuli, částečně španělsky, částečně latinsky.

Aniž zpomalil, vytáhl od pasu růženec se zavěšeným medailonem ve tvaru svatojakubského kříže. „Que no sea el dragón mi señor…“ Zkušeně se vyhnul pohledu do protivníkových bledých planoucích očí. Unikl zavíření pláště, které pokrylo dlažbu kolem jinovatkou. „Vade retro Satana…!“

Vzápětí mu strašlivá síla vyrvala medailon z ruky. V hrudi mu vybuchla ochromující bolest a všechno pohltila tma.

* * *

Noc pokročila a ruch města se ztišil ještě víc.

„Gabrieli? Gabrieli! Přišel jsi! Potřebuju pomoc!“ Zavolání ve španělštině se dutě neslo mezi zdmi, zjevně doléhalo z nitra Týnského chrámu. Rozhodně to nebyl lidský hlas, ale něco, co by běžný noční chodec bez nadpřirozeného nadání nedokázal zaslechnout.

Ale Gabriel slyšel dobře; ten, kdo ho volal, už určitě vycítil jeho přítomnost.

Prolétl za hlasem zavřenými postranními dveřmi do katedrály. Ostatně coby duchovi mu hmotné překážky nijak nevadily.

„Dostal jsem zprávu,“ odpověděl. Rozeznal mezi sloupy, stíny lavic a mihotáním věčného světla vysokou postavu v plášti s pelerínou. Měl dojem, že cítí zvláštní, trochu exotickou vůni. „Kdo jsi, příteli? Vážil jsi dlouhou cestu. Co se děje? Stalo se něco Juanitě?“

„Zatím ne, ale mohlo by,“ odpověděl cizinec.

„Můžu nějak pomoct?“ Gabriel zůstal stát, vznášel se jen nepatrný kousek nad podlahou. Jeho pocit, že něco není v pořádku, sílil každým okamžikem.

„Nepochybně ano.“ Hlas neznámého najednou získal zvláštní pochmurný tón. Postava udělala pár kroků dopředu.

Gabriel se mu chtěl vydat vstříc. Ale zarazil se ve chvíli, kdy si všiml, že neznámý ve svěšené ruce drží růženec s medailonem ve tvaru svatojakubského kříže. Vzápětí rozeznal, že korálky jsou zbrocené krví.

Pokusil se vrhnout dozadu a proletět dveřmi zpátky ven, zády napřed. Ale už bylo pozdě.

Kapitola I.

Benedikt: Morální povinnost

„Morálka je soukromý anákladný luxus.“

– Henry Adams

„Ten chlápek má vhrudníku díru jako vrata! Stímhle máme sehnat umrlčí pas azařídit repatriaci těla?“ Pražský představený Gellért řval tak, že ho bylo slyšet zporadního sálu až na studenou kamennou chodbu. „Přijede si sem, neohlásí se apak se tu ještě nechá zabít! Aty španělský svatojakubský blbečci mají ještě tu drzost plácat něco otom, že vůči němu máme morální povinnost! To snad nemyslej vážně!“ Podle hlasitého zadunění následovala rána pěstí do stolu.

Záhy ven dolehl tlumený aklidný hlas Gellértova pobočníka Jakoubka. Slovům nebylo rozumět, ale zjevně se snažil svého nadřízeného mírnit.

„Víš, jak budeme muset tlačit na naše kontakty, abychom tu mrtvolu dostali pryč? Pražská policie není slepá ani neschopná, atohle se jim nebude líbit ani za mák. Jak budu vysvětlovat, že to byl zatoulanej lovec nestvůr?“ odsekl mu představený otráveně, ale přinejmenším přestal otloukat starý masivní stůl, který za nic nemohl.

Opět Jakoubkův měkký hlas, podobný šelestění plynoucí vody.

„Pražský Azyl tady není pro srandu králíkům!“ zuřil dál Gellért; uklidňování tentokrát zřejmě nezabralo tak dobře. „Ani když jsme se Španělákama ‚dvě větve jednoho stromu‘, jak to píšou – četl jsi ten jejich mail mimochodem? Romantizující, že bych blil! Ale když jim to vmetu do obličeje, tak mi líbezně sdělej, že si můžu jít leda tak stěžovat na jejich ústředí do Santiaga!“

Benedikt zůstal stát na chodbě anapínal uši. Váhal, jestli zaklepat, nebo se otočit, tiše se vytratit atvářit se, že tady nikdy nebyl. Ikdyž se jeho vztahy slovci monster, spadajícími pod pražskou větev organizace Azyl, za poslední rok oněco zlepšily, pořád to nebyla úplně výhra vloterii. Gellért byl vPraze hlavou Azylu auměl být vzteklý jak rosomák – apak bylo lepší jít mu zcesty.

Benedikt se pomalu nadechl avydechl. Nemůžu čekat, pomyslel si. Ostatně, co mi Gellért udělá? Dá mi pěstí? To mu Jakoubek nedovolí. Vyrazí mě zřad Azylu? Ha. Ha. Ha.

Počkal, až bude mluvit pobočník, azaklepal.

Na nevrlé Gellértovo „dále“ vstoupil dovnitř.

Poradní sál pražského Azylu byl staré místo. Uprostřed stál dubový stůl, těžký avelký tak, že si nikdo nebyl jistý, jak ho dávno zesnulí členové řádu kdysi dostali dovnitř; na desce se povalovala složka sfotografiemi adokumenty. Od kamenného stropu visely na řetězech olejové lampy zdobené symbolem srpku měsíce apísmenem alfa, emblémy Azylu. Na zdech visely gobelíny zobrazující rytíře bojující snestvůrami.

Gellért stál vedle své židle, mihotavé světlo vrhalo na podlahu dlouhý stín jeho mohutného těla azaťatých pěstí. Vlasy ivousy měl prošedivělé, ale pečlivě zastřižené audržované. Na sobě měl svou obvyklou černou sutanu akolem krku na řetězu stříbrný krucifix, aby náhodou někdo nebyl na pochybách, že mluví sjedním znejschopnějších evropských katolických exorcistů.

Jakoubek – vlastním jménem Jakub, ale tak mu nikdo neříkal – naopak poklidně seděl, prsty štíhlých rukou propletené vzamyšlení. Působil – na rozdíl od představeného – vtmavých kalhotách asvětlé košili velmi civilně;mohl by být programátor, úředník, učitel nebo něco podobného, za co by se rozhodl vydávat. Vlasy už měl úplně stříbrné, byl spíš vysoký ašlachovitý než svalnatý, ale stále schopný šermíř.

„Co je?“ zavrčel Gellért. Benedikt to vzal jako dobré znamení, že je představený ochoten ho vyslechnout – navzdory tomu, že je odpadlíkem zřad Azylu alovcem samotářem.

„Vím, že Azyl zajímá jenom ochrana lidí, to mi nemusíte připomínat,“ začal opatrně ve snaze vyhnout se tomu, že by ho Gellért začal verbálně tlouct do hlavy zákony řádu. „Vím, že nadpřirozené bytosti včetně duchů spíš… odstraňujete, pokud jsou nebezpečné aagresivní. Ale,“ krátce se odmlčel, „nevíte něco otom, proč zmizel Gabriel?“

„Tvůj strážný duch je pryč?“ Jakoubek vypadal zaskočeně. Nebo to vážně tak dobře hraje? zapochyboval Benedikt.

„Máme důležitější věci na práci než vymítat jednoho odrzlého mrtvého okultistu, který má – ikdyž se tomu někdy divím – čistý rejstřík,“ ohradil se Gellért.

„To jsem nemyslel ani nenaznačil,“ pospíšil si sujištěním Benedikt. Ikdyž přesně proto jsem sem přišel. Gabriel je silný duch, vždycky byl. Chtělo by to přinejmenším Gellérta samotného, aby se mu dostal na kobylku, aby mu dokázal ublížit.

„Nemohl někde zmerčit příležitost shrábnout nějaký okultní spisek nebo získat nějaké obskurní mystické znalosti? Prostě vypadl ajenom se nenamáhal ti otom říct?“ nadhodil Gellért. Hněv zněj očividně zvalné části vyprchal.

„Nevypadl by jen tak bez vysvětlení. Něco se mu muselo stát,“ odpověděl Benedikt tak pevně, jak jen dokázal. Krátký pohled do Jakoubkovy tváře ho ale ubezpečil, že pobočníkovi neušlo Benediktovo krátké, bolestné zaváhání. Co když se Gabriel opravdu jen vydal na lov nějaké zajímavé antikvity? Co když tady Gellérta štvu úplně zbytečně?

Představený se nadechl knějaké sarkastické odpovědi, ale Jakoubek naklonil hlavu na stranu adrobným gestem ho zadržel.

„Dobře, dobře, praktičnost především,“ zamručel Gellért. „Pracujme stím, co se nabízí. Ozvi se Teodorovi, budete to řešit společně, takže budeš mít kdispozici kontakty Azylu.“

Benedikt přivřel podezíravě oči. Že by Gellért dostal náhlý záchvat šlechetnosti? To už bych spíš uněj věřil vnějaké dočasné pomatení smyslů…

Představený jeho výrazu nevěnoval příliš pozornosti apokračoval:

„Protože jdeš na prvním místě vyšetřovat jednu nepříjemnou nadpřirozenou vraždu člověka. Nás momentálně příliš zaměstnávápapírování avysvětlování. Anezapomínej, že Teodor tomu velí, jasné?“ Shrábl ze stolu fotografie apodal je Benediktovi.

Eeeej, ruku nahoru, kdo to nečekal.

„Ty možná máš zmizelého ducha,“ dodal Gellért, „ale my máme mrtvého exorcistu. Anabízí se nepříjemná otázka – jestli to spolu náhodou nějak nesouvisí.“

Benedikt zíral na fotky těla. Ztěžka polkl. Tohle nebyl žádný nezkušený amatér. Mohl Gabriela vymítat? Mohl ho Gabriel zabít?

Když zvedl oči, setkal se sGellértovým zkoumavým pohledem.

* * *

Sál, který sloužil lovcům zAzylu kvýcviku, byl světlý amoderní. Benedikt zůstal stát na prahu amlčky sledoval svého mladšího bratra při tréninku.

Teodor byl oněco útlejší vramenou než Benedikt, hladce oholený, dlouhé plavé vlasy měl sčesané do copu, který mu sahal téměř ke kolenům ana konci vněm byl vpletený masivní nefritový kruh. Na sobě měl volné černé kalhoty atuniku smandarínským límečkem aširokými manžetami. Vířil kolem sebe vietnamským mečem, rovnou čepelí broušenou na dvě strany. Pohyboval se lehce abez zaváhání, ani na okamžik neztrácel rovnováhu.

Už mu chybí jen naučit se techniku létajících nohou abude běhat po vodní hladině astvolech bambusu, pomyslel si Benedikt kysele. Jeho vlastní výcvik zahrnoval šerm se dvěma tesáky amlácení do boxovacího pytle. Taky vedle Teodora působil téměř neurvale, se strništěm na tvářích asvětlými vlasy po ramena, skonečky nestejně dlouhými, jak si za dlouhá léta zvykl zkracovat si je sám.

Teodor sekl zprudké otočky. Zároveň se nefritový kruh pohnul sám od sebe vbleskovém švihnutí, které se vymykalo fyzikálním zákonům. Lovec pokračoval dál ve smrtícím tanci, vněmž se proplétala čepel anefrit, dvě zbraně, které dokázal nezávisle používat.

Nemá to blbě vymyšlený. Benedikt viděl bratra používat očarovaný kruh vboji už dřív, ale stejně ho to pořád fascinovalo. Nefrit se nedal rozbít abylo možné jím pohybovat silou vůle, pokud se ho majitel přímo dotýkal; dlouhé vlasy podmínku splňovaly, anavíc nechávaly Teodorovi volné obě ruce. Samozřejmě riskoval, že mu něco vlasy usekne nebo upálí, ale většina protivníků byla zkrátka zaskočená. Zokultní hračky se tak stala velmi účinná zbraň.

Mladší zlovců udělal poslední krok askončil vzávěrečném postoji. Benedikt odolal nutkání ironicky zatleskat. Jeho vztah sbratrem se sice zvolna lepšil, ale stále byl hodně křehký. Po matčině smrti jsme se deset let nenáviděli. To nepřejde snadno ani rychle. Nesmím dělat blbosti, Gabriel by řekl, že jsem dětinský… Krátce stiskl víčka.

„Potřebuješ něco…?“ začal Teodor neutrálně, ale zarazil se, když viděl bratrův výraz. „Co se stalo?“ Jeho tón byl napjatý.

Benedikt se rozhodl být stručný:

„Gabriel zmizel amy dva ho na Gellértův rozkaz hledáme. Ach, ataky vyšetřujeme smrt španělského exorcisty tady vPraze.“

Teodor na něj chvíli jen upíral pohled, obličej bez výrazu.

„Dobrá,“ řekl vzápětí. „Převleču se do pracovního aty mi mezitím shrneš, co víme. Kde máš Yissl?“

Benedikt se rozhodl štiplavě nekomentovat fakt, že se bratr hned zkraje ptá na jeho parťačku. Která je shodou okolností golemka, tudíž pro členy Azylu pouhý nástroj zhruba na úrovni židle nebo krumpáče. No, možná magického krumpáče.

„Gabriela jsem naposled viděl včera večer, když jsem šel spát,“ přešel rovnou kvěci. „Nechoval se nijak neobvykle. Nad ránem, ještě za tmy, mě vzbudila právě Yissl, celá rozrušená. Gabriel si během noci četl, ona mu obracela stránky. Dvě hodiny po půlnoci řekl, že musí ven, něco si zařídit kTýnskému chrámu, ado hodiny bude zpátky. Už se nevrátil.“ Benedikt si odkašlal, aby jeho hlas nezněl tak přidušeně. „Prohledali jsme okolí Týna, na jakékoliv přízračné rezidenty bylo už příliš blízko svítání, katedrála byla pochopitelně zavřená.“ Avloupat se tam jsem si netroufl. „Našli jsme jenom opár rohů dál pásku svyznačeným místem činu ahemžící se policajty, tedy druhou část našeho momentálního úkolu. Což jsme tehdy netušili. Když vyšlo slunce, poslal jsem Yissl domů avyrazil sem.“ Abych si hned do začátku ověřil, jestli vtom Azyl nemá prsty.

Sledoval, jak na sebe Teodor rychle natahuje tmavé džínsy ačernou mikinu skapucí azelenou výšivkou měsíčního srpku apísmene alfa. Krátce zahlédl na bratrově hrudi čtyři dlouhé rovnoběžné jizvy, vybledlé, ale pořád se výrazně táhnoucí po světlé kůži. Nejspíš stopy po drápech; celkem obvyklá památka na těle lovce nestvůr. Ale tyhle neznám. Ostatně, měl spoustu času nějaké nasbírat od doby, kdy mi bylo dvacet alovili jsme spolu.

„Vokolí Týna by se mohli vyskytovat nějací všímaví duchové, takže možná máme svědky. Ale na ty si musíme počkat do setmění,“ dodal nakonec.

„Takže co můžeme udělat ještě teď za denního světla? Týnský chrám otevírá vdeset ráno.“ Teodor byl okamžitě zcela soustředěný na případ. „Ale stejně tam asi chceme jít až mezi setměním azavírací dobou? Možná bude rozumné se nejdřív stavit vmárnici za exorcistou?“

„Náš mrtvý je Don Alejandro, příslušník španělské pobočky Azylu zMálagy. Jejich organizace vyrostla na základechřádu Svatojakubských rytířů, kteří měli za úkol chránit poutníky na cestě do Santiaga de Compostela. Jsou rozlezlí po celém Španělsku.“ Benedikt se rychle zadíval do složky apřelétával pohledem údaje akousky textu. „Podle zpráv zMálagy dorazil do Prahy včera večer. Neznají důvod jeho návštěvy, nevědí, že by se někde ubytoval – apřinejmenším se tváří, že nemají ponětí, proč se nám neohlásil aporušil tím lokální subordinaci. Spolehlivý azkušený vymítač, bylo mu jedenačtyřicet; a měl dobré vybavení, podívej.“ Ukázal bratrovi fotografii Alejandrova meče atalismanu ve tvaru očí akvětin.

„Co je to?“

„Lidské oči akřížatka vzpřímená, které se taky říká květ svaté Lucie, patronky uzdravení aposílení zraku. Dohromady ojitos de Santa Lucía, amulet na vidění ve tmě.“ Benedikt si zamyšleně promnul bradu. „Meč vypadá typově na 16. století, ruka chráněná kovovými pruty kolem jílce. Anic za to nedám, že tenhle půlměsíc je mečířská značka, ta věc je nejspíš původní, vykovaná vToledu.“ Povzdechl si. „Nic naplat, stejně týpek skončil sprolomeným hrudním košem.“

„Zvenku, nebo zevnitř?“ zajímal se Teodor. Opásal se mečem, stočil cop do kapuce apřes ramena přehodil dlouhý kabát skrývající zbraň.

„Zvenku,“ opáčil Benedikt lakonicky. „Snad ktomu nějaké podrobnosti zjistíme, když mrkneme přímo na tělo. Můžeme vyrazit?“

* * *

Chlad vmárnici zalézal pod kůži ana chodbě znepokojivě poblikávaly zářivky. Doktorka Hel už návštěvu očekávala. Benedikt ani Teodor se sní nikdy nesetkali osobně, ačkoliv byla dlouhodobým externím kontaktem Azylu, od jehož členů získala přezdívku, prý vzniklou zkrácením jména Helena. Před nějakými třinácti lety bratrům zprostředkovala možnost účastnit se pitvy svýkladem spolu se skupinou studentů medicíny. Silně pochybovali, že by si jejich jména pamatovala.

Teď stála před nimi azamyšleně si je měřila. Byla jedním ze spolupracovníků, kteří sice nebyli explicitně zasvěceni do existence nadpřirozena aAzylu, ale měli rámcové tušení ověcech mezi nebem azemí – abyli příležitostně ochotni pomoci, pokud to neohrožovalo jejich zájmy, práci aživot. Nepochybně už jakožto soudní lékařka viděla ledacos. Ostatně ne ke každé oběti nadpřirozeného útoku se Azyl stihl dostat dřív než policie. Jenže Hel se nezdála ochotná kužší spolupráci, atak kolem ní lovci raději našlapovali opatrně. Helinu dobrou vůli nebylo radno napínat, protože podle všeho, co oní slyšeli, byla schopna praštittelefonem iGellértovi.

Hel měla široké boky ahrudník, byla to mohutná žena, která by mohla být předlohou pro Věstonickou Venuši. Žádná křehká intelektuálka, spíš vypadala jako někdo, kdo by deskami na papíry umlátil libovolného vetřelce. Světlé vlasy měla stažené vdrdolu, ze kterého uniklo pár pramínků rámujících hezký kulatý obličej spronikavýma očima.

Přes bílé kalhoty akošili měla přehozený bělostný lékařský plášť nadměrné velikosti.

„Pojďte dovnitř, nestůjte ve dveřích, ať mi neuletí dušičky,“ přivítala je. Nebyli si jistí, nakolik žertuje, ikdyž žádného ducha ani éterální otisk kolem neviděli. Nad tím, že příchozí vypadají jako reklama na černé kabáty, se doktorka nijak nepozastavila.

Teodor se ujal slova, představil je, podal jí dokumenty opravňující bratry, aby si mrtvolu prohlédli. Vpapírech byli uvedeni coby zástupci pohřební společnosti zajišťující repatriaci těla. Bez ohledu na míru Heliny informovanosti bylo potřeba dát pozor, aby se nedostala do problémů.

„Můžete nám, prosím, říct něco víc ostavu zesnulého?“ zeptal se Teodor opatrně. „Ať máme co nejpřesnější představu, sčím budeme pracovat. Rodina chce ostatky co nejdříve zpátky ve Španělsku, jakmile ktomu policie udělí souhlas.“

„Klidně vám něco povím, jen jestli mi budete rozumět,“ pokrčila rameny aotevřela box stělem mrtvého lovce. „Penetrující poranění hrudníku jak zučebnice. Dvířková zlomenina žeber, rozdrcené sternum, lacerace levé plíce, ruptury cév, kontuze srdce, samá nádhera.“ Hel se na ně přísně zadívala.

„Asi to byla hodně velká rána?“ pokusil se Benedikt ochabou odpověď.

„To nepochybně.“ Odhrnula plachtu alovcům se naskytl pohled na mrtvolu sproraženým hrudním košem, zničeným tak, že se nedal ani rozumně zašít.

Don Alejandro býval zjevně fyzicky zdatný, měl symetrickou tvář, která působila přísně ive smrti, včerných vlasech jen tu atam šedivou nitku.

Bratři opatrně prohlíželi každý centimetr nešťastníkovy kůže, jestli nenajdou jakékoliv znamení, symboly nebo podivně tvarované skvrny. Libovolné stopy po nějakém nadpřirozeném zásahu, které by byly neviditelné pro normálního člověka.

„Můžeme se podívat na záda?“ nadhodil Teodor. „Šlo to skrz?“

„Nešlo. Jak vidíte.“ Hel zkušeným grifem mrtvolu obrátila.

„Nic,“ zamumlal Benedikt. „Padnul prostě na jednu ránu.“

„Prosím?“ obrátila se kněmu Hel spozvednutým obočím.

„Dělá nám poněkud starosti, jak tohle zvládneme, pokud budou pozůstalí chtít na pohřeb otevřenou rakev anebude se jim líbit nápad přikrýt zesnulého až po bradu,“ vysvětlil Benedikt bez mrknutí oka.

„Nic dalšího už nevykoukáme,“ potvrdil Teodor.

Hel přikývla. Upravila apřikryla mrtvolu, zavřela box.

„Mám vám vyřídit, že jeho osobní věci, přívěsek ameč, které jsou rodinné dědictví, budou rovněž odeslány rodině, jakmile to bude možné,“ dodala. „Všechno je nafocené, zdokumentované, pro dokazování to nemá význam.“

Dobře, takže tohle nemusíme řešit, oddechl si Benedikt.

„Děkujeme za váš čas apomoc, nebudeme vás zdržovat,“ loučil se Teodor spěšně. Benedikt doufal, že se mu daří alespoň zpoloviny tak dobře jako bratrovi zakrýt zklamání ztoho, že nenašli vůbec nic, co by jim nějak pomohlo vpátrání.

„Dobrá, dobrá.“ Hel je mávnutím nasměrovala ke dveřím na znamení, že audience je ukonce. Ale pak promluvila znovu. „Víte, co je zvláštní?“ Založila si ruce. „Na srdci zůstaly zhmožděniny ve tvaru prstů.“

„Jak… by něco takového bylo možné?“ hlesl Benedikt.

„Nijak,“ opáčila. „Leda by mu někdo ten hrudník prorazil pěstí asrdce zmáčkl vruce; všechna ostatní vysvětlení jsou ještě nepravděpodobnější. Jenže něco takového je samozřejmě nemožné, tudíž jsme to ani já, ani kolega znalec ve svém posudku pro policii neuvedli.“

„Ach tak,“ vypáčil ze sebe Benedikt. Uf. To byla klika. My to víme, vpapírech to není, nejlepší možná varianta.

Nadechl se, aby Hel poděkoval, ale ta ho gestem zarazila, načež oba návštěvníky bez rozloučení vysypala ven.

Teodor si povzdechl: „Tak ztohohle mám výrazně smíšené dojmy. Máš nějaký návrh, kam dál?“

„Yissl,“ řekl Benedikt tiše. „Jdeme za Yissl.“

* * *

Bratři zamířili ksešlému domku, který Benedikt používal jako útočiště azákladnu pro svou loveckou práci.

Yissl seděla ustolu asnekonečnou trpělivostí systematicky pročítala knihy aněkolikery noviny, které měla položené před sebou. Venku bylo zataženo, takže si kpráci zažehla lampu. Světlo petrolejky zdůrazňovalo kontrast její bledé pleti ačerných vlasů, jemné rysy alinie dlouhých řas. Na sobě měla volné tmavé kalhoty atričko spotiskem propletených geometrických vzorů; byla bosa anezdálo se, že by vnímala chlad táhnoucí od podlahy. Na čele se jí rýsovalo několik téměř neviditelných tenkých jizev tvořících tři hebrejská písmena – šém, jímž ji její stvořitel před staletími probudil kživotu.

Když Benedikt vešel dovnitř, ani se nepokusil cvaknout vypínačem. Yissl sama sice nezpůsobovala selhávání techniky aelektrického osvětlení, ale lovec byl zvyklý na Gabriela.

„Přišla jsi na něco?“ ptal se starší lovec hned ode dveří.

Golemka si povzdechla azavrtěla hlavou: „Naneštěstí ne. Nebo mě nenapadá, sčím si ty informace spojit.“

Podala Benediktovi poznámky shrnující obsah veškerého čtiva, jímž se Gabriel zabýval tu noc, co zmizel. Některými svazky sice jen zběžně listoval, ale Yissl si je pamatovala, protože jako nehmotný duch by si je bez její pomoci ani neotevřel. Obvykle Gabrielovi obracela stránky, zatímco Benedikt spal. Sama se průběžně věnovala úklidu nebo se zaujetím studovala moderní historii sdůrazem na druhou světovou válku – obzvlášť její průběh vČechách do nejmenších podrobností.

Ukázalo se, že předmětem Gabrielova zájmu byly především mysticko-filozofické spisy pojednávající osouvztažnosti pojmů jako „faneron“ a„eidolon“. Benedikt mlčky obrátil oči vsloup apředal tyhle konkrétní výpisky Teodorovi. Vždycky jsi byl pečlivější student, tak si je užij.

Něco konkrétního se dalo vyčíst až zúplně poslední knihy, jejíž listy Gabriel jen tak prolétl, nechal si ji podat chvíli před odchodem. Popisovala historii Gibraltaru sdůrazem na Velké obléhání v18. století. Anakonec noviny, vnichž ale byly jen běžné zprávy ze světa. Dokonce to ani nebyl bulvár, který jinak lovci soblibou četli, protože se vněm občas vyskytovaly senzační články areportáže onadpřirozených jevech – potenciálně pravdivé.

„Žádné zmínky osvatojakubských rytířích? Nebo oTýnském chrámu?“ ujišťoval se starší zbratrů.

„Ne,“ potvrdila Yissl sklesle.

Benedikt jí shrnul situaci, nechal ji pročíst složku avylíčil, co zjistili vmárnici.

„Netuším, co mohlo Gabriela přimět, aby jen tak vyrazil pryč aneřekl nám, oco jde.“ Golemka rozhodila bezradně rukama. „Moc se mu to nepodobá, ale ty ho znáš déle?“

„Nepodobá se mu to ani trochu,“ kývl Benedikt. „Musel by si být naprosto jistý, že se nic nezvrtne… Anebo mohlo jít oněco vysoce soukromého.“

„Nebo obojí?“ navrhl Teodor aodložil poznámky.

„Připravím vám teplé jídlo,“ navrhla golemka. „Až to půjde, můžete obejít duchy kolem Týna ajá zatím dočtu některé části těch knih, které jsem přeskakovala. Ujistím se, že mi opravdu nic neuniklo.“

Teodor se chystal něco namítnout.

„Jste živí lidé,“ zarazila ho Yissl jemně. „Na rozdíl ode mne nebo Gabriela musíte jíst.“

* * *

Bratři vstoupili do těžkého ticha Týnského chrámu. Dosud bylo otevřeno, ale venku už panovala tma. Uvítala je zlacená nádhera amlčení vysokých kamenných zdí, mihotání svíček avěčného světla. Benediktovy kroky zněly těžce anepatřičně, Teodora téměř nebylo slyšet. Obezřetně se rozhlíželi ahledali, jestli jim jejich vrozené nadání vidět přízraky neukáže něco, co by běžný návštěvník nedokázal postřehnout.

„Kdo tady straší?“ zeptal se mladší lovec šeptem.

„Zvonící jeptiška aduch shořícíma rukama.“ Starší si promnul bradu. „Jeptiška bývala zaživa poněkud sebestředná šlechtična, co zabila svou služku. Ten druhý je chlapík, který kradl vkostele svíčky aprodával je.“

„Zloděj není zrovna věrohodný zdroj informací.“ Teodor ještě víc ztlumil hlas, aby ho místní spektrální obyvatelé nezaslechli.

„Možná to byl neznaboh agrázl; ale možná neměl co jíst akradl, aby neumřel hlady. To nevíme,“ upozornil Benedikt.

„Počkej, ty to nevíš? Myslel jsem, že ho znáš.“

„Je to dost plachý přízrak, obvykle se spíš skrývá, nikdy jsem sním nemluvil.“ Benedikt věnoval bratrovi trochu otrávený pohled. „Že nemám vůči duchům předsudky, neznamená, že si tykám skaždým kolemjdoucím zjevením, takže…“ Odmlčel se.

Oba nastražili uši. Mezi sloupy se nesly tiché vzlyky asténání. Jako tlumený nářek člověka, jehož něco bolí.

Záhy našli ustěny schouleného vyhublého muže spropadlou tváří. Kromě toho, že skrz něj bylo vidět, mu hořely prsty – každý jedním plamenem.

„Chval každý duch Hospodina, iJežíše, jeho syna,“ zahájil Benedikt rozhovor formulí obvyklou pro neagresivní komunikaci spřízraky včeské kotlině.

„Když Ho chválíš ty, chválím Ho ijá,“ odvětil duch plačtivě. Vzápětí se prudce narovnal. „Počkat, vy mě vidíte?“

„Ano. Neboj se, nechceme ti ublížit,“ pospíšil si starší lovec. Vzápětí si všiml, že zjevení má popálené boky aohořelé oblečení. „Co se ti to stalo? To jsi dřív přece neměl? Nebo ano?“

„Byl tady včera vnoci… zlý, zlý, zlý! Ďábel nejspíš!“ Zloděj svíček se otřásl azmlkl.

„Jak vypadal?“ pobídl ho mírně Benedikt. Nebylo by to poprvé, kdy někdo zduchů popisuje neobvyklou bytost jako ďábla.

„Nevím! Měl… tmavý plášť. Šel zněj mráz po zádech, snažil jsem se schovat, nesvítit, aby mě neviděl… Ale můj oheň jde těžko skrýt, popálil jsem se.“

Jasně, uvědomil si Benedikt. Zkoušel si schovat hořící prsty do podpaží nebo něco takového. Muselo to být hodně ošklivé, když se nezvládl za den vrátit do své původní podoby, do původního stavu.

„Byl tu sám?“ pokračoval opatrně ve vyptávání.

Teodor neříkal nic, anaopak se trochu stáhl dozadu, aby se duch necítil zahnaný do kouta.

„Ne,“ hlesl zloděj. Vzápětí ze sebe začal sypat slova jako někdo, kdo se potřebuje vypovídat. „Pak přišel ten elegantní pán. Měl dlouhé vlasy, asi pod ramena… abílé, ikdyž vypadal mladě. Černý oblek, černá košile avesta, stříbrná spona…“

Starší lovec ho povzbudil gestem kpokračování, ikdyž vduchu už tou dobou skučel: Gabriel! Co se sním stalo?

„Viděl jsi je přijít? Jestli se třeba otevřely azavřely dveře?“ položil co nejklidněji doplňující otázku.

„Ne, neviděl.“

„Apotom…?“

„Oněčem se bavili, padlo jméno Juanita, neposlouchal jsem cizí rozhovor, to bych si netroufl!“ vychrlil ze sebe duch. „Bylo to jen pár vět. Pak se ten sbílými vlasy pokusil utéct, ale démon po něm skočil, musel mít sílu mnoha mužů! Chvíli zápasili… Bělovlasý podlehl, byl pak nejspíš bez sebe, vznášel se úplně bezvládně. Ten vplášti ho odvlekl pryč postranními dveřmi.“ Ukázal hořícím prstem.

Benedikt polkl. Kdo by chtěl Gabrielovi ublížit? Hloupá otázka. Jako okultista, sběratel antikvit apodivností si mohl nadělat nepřátele ledaskde.

„Takže útočník byl nehmotný?“ ujišťoval se, jak nejklidněji dokázal. Přízraky si mezi sebou můžou dávat do zubů po libosti, ale fyzickými předměty – nebo osobami – procházejí.

„To jsem si nejdřív myslel,“ zamumlal duch. „Ale jak se rvali, bělovlasý mu vyrazil něco zruky. Cinklo to támhle vkoutě. Bylo to hmotné.“

„Zbraň?“

„Ne, spíš nějaký přívěsek? Ale neodvážil jsem se to zkoumat.“

Teodor se nenechal pobízet ašel prohledat podlahu chrámu.

„Nic dalšího si nevybavíš? Nějakou podrobnost?“ nadhodil Benedikt, ale zloděj jen utrápeně zavrtěl hlavou.

Benedikt si povzdechl. Už už chtěl říct: Gabrieli, dej mu trochu své síly, ať se může rychleji uzdravit…

Krátce stiskl víčka.

„Můžeme ti nějak pomoct? Zmírnit tvou bolest?“ zeptal se jemně.

„Mohli byste za mě zapálit svíčku? Alespoň malou… prosím…,“ hlesl duch jako někdo, kdo se neodvažuje ani doufat, že by vůči němu někdo projevil špetku soucitu.

„Samozřejmě.“ Benedikt rovnou přešel knejbližší postranní kapli, kde byla pokladnička asvíce. Začal spěšně házet peníze do kovové schránky – azáhy mu došly drobné. Oddíl peněženky určený na bankovky zel rovněž prázdnotou. Gabriel by cynicky podotkl, že tady karty neberou.

Přesto se ozvalo další cinknutí. Benedikt zvedl hlavu od prohledávání kapes kabátu. Vedle stál Teodor shrstí vlastních mincí.

„Nejsi ty náhodou buddhista?“ rýpl si Benedikt lehce ironicky.

„Jsem; aty taky nejsi křesťan,“ odpověděl Teodor smrtelně vážně. „Ale na tom nezáleží, pokud mu to pomůže, ne?“

Do pokladničky zacinkaly poslední potřebné mince.

Pak bratři mlčky vybrali azapálili deset svíček. Nářek hořícího ducha se vytratil vúlevném povzdechu anastalo ticho.

* * *

„Ani se nezeptal, co jsme zač,“ konstatoval zamyšleně Teodor, zatímco stoupali po necelých dvou stovkách schodů do věže chrámu.

„Byli jsme možná po sakra dlouhé době někdo, kdo se zajímal, jak mu je aco se mu stalo,“ pokrčil rameny Benedikt aschoval padělanou průkazku Národního památkového ústavu, která jim zajistila přístup do zvonice.

Na chvíli se zastavili na schodišti, kde měli jistotu, že je nikdo nebude rušit. Teodor vytáhl zkapsy průhledný uzavíratelný sáček. Uvnitř se matně leskly tmavě červené korálky růžence amezi nimi zlatá očka. Na něm byl zavěšený medailon se svatojakubským křížem, sdosud patrnými stopami zaschlé krve.

„Bylo to důkladně zapadlé vkoutě, útočník to buď nehledal, nebo se mu to nepodařilo najít,“ řekl mladší zbratrů. „Ostatně to nikdo nenašel ani přes den, ať už zřad turistů, nebo pokud se mezitím vchrámu uklízelo.“

„Nevíme jistě, že ta věc patřila Alejandrovi,“ vyslovil starší zlovců, co si oba mysleli. „Ale byla by to veliká náhodička, kdyby ne. Dokážeme zjistit, jestli je krev jeho?“

„Nevím, nevím. Ani Gellért nedokáže vytáhnout zkapsy forenzní laboratoř. Otom, jak už teď celý incident zatěžuje naše vztahy, ani nemluvím. Žádnému psionikovi ani věštci bych to do ruky nedal, tohle by mu mohlo obrazně řečeno ustřelit hlavu. Ale vlastnictví růžence si můžeme potvrdit ijinak.“

„Na to se stačí zeptat Španěláků, jestli něco takového nosil,“ přikývl Benedikt. Krátce se pohroužil do úvah. „Útočník procházel zavřenými dveřmi, mohl se dotknout Gabriela – apřitom mít vruce růženec… který mu ale Gabriel vyrazil, pokud můžeme věřit našemu svědkovi.“

„Ne že by nebyli tvorové, co umějí být střídavě hmotní anehmotní – nebo být oboje zároveň. Ale taky mi to nějak nesedí,“ zavrtěl hlavou Teodor.

„Pojďme se zeptat, jestli si něčeho nevšimla naše milá jeptiška vražedkyně.“

* * *

Elektrické světlo ve zvonici zablikalo azhaslo krátce předtím, než lovci vstoupili. Ani se nenamáhali zkoušet si posvítit baterkou nebo mobilem. Jakákoliv moderní technika, od motoru auta až po pistoli, totiž vpřítomnosti nadpřirozených jevů velmi rychle selhávala. Na okamžik nehybně stáli ve tmě.

„Pochválen pán Ježíš Kristus,“ přivítala je průsvitná pohledná žena vřeholním oděvu. Vypadala jako kultivovaná dáma, jejíž ruce se nikdy nedotkly těžké práce – avžádném případě jako někdo, kdo by byl schopen zabít člověka. Vydávala slabou namodralou záři anezdála se nijak překvapená tím, že ji bratři vidí.

„Až na věky,“ odpověděli jednohlasně.

„Vy jste Gabrielovi přátelé, že?“ prohlásila rovnou. „Věděla jsem, že ho někdo přijde hledat. Díkybohu!“

„Vy se sGabrielem znáte?“ podivil se starší lovec. Ale vlastně by mě to nemělo překvapovat. Gabriel byl vždycky velmi společenský arád navazoval kontakty. Smrt ho vtom až tak neomezila.

„Ano, občas se tady zastavil, nosil mi novinky oživotě šlechty, drby změsta nebo zprávy od ostatních duchů, kteří musí strašit na jiných místech anemohou je opustit,“ vysvětlila. „On byl občas trochu jízlivý, ale natolik zábavný společník, že jsem mu všechno vtu ránu odpustila,“ povzdechla si. „Byl vždycky trochu neznaboh akoketoval sokultními vědami, to není žádné tajemství. Ale nevěřím, že by ho jen tak odnesl čert.“

„Proč tomu nevěříte?“

„Protože si myslím, že Gabriel je natolik vychytralý, že by přelstil iďábla.“

„Co se mu stalo? Mluvte, prosím,“ pospíšil si Benedikt. „Jakákoliv podrobnost nám může pomoct ho najít azachránit!“

„Nějaký cizí muž ho přemohl aodvlekl pryč. Dotyčného jsem pořádně neviděla, měl široký tmavý plášť. Necítila jsem žádný pach síry, vlastně spíš slabý závan nějaké vůně, jejíž původ jsem nedokázala určit. Na místě zůstala na podlaze lehká námraza, na sloupech jinovatka, běžela jsem se hned podívat; obojí do rána zase zmizelo. Ale nebyly tam žádné stopy, přitom jsem si jistá, že ten cizinec musel přes námrazu přejít – ostatně zmizel skrz zavřené dveře. Sestoupila jsem ze zvonice ve chvíli, když už se ti dva rvali. Nestihla jsem vůbec nic udělat, stála jsem za sloupem jako zkamenělá.“ Jeptiška sepjala bezradně ruce. „Chtěla jsem začít zvonit na poplach, ale kdo by přišel? Kdo by se sem dostal včas azároveň mohl Gabrielovi pomoci?“

„To jste dobře udělala, že jste nezvonila,“ potřásl Benedikt starostlivě hlavou. „Mohlo by to na vás upozornit útočníka. Možná byl příliš zaujatý svou kořistí – ale co kdyby ne? Mohl vám ublížit.“

„Ikdyby to nakonec iďábel byl!“ odpověděla jeptiška. „Jsem sice ubohá ahříšná, ale nebojím se ho!“

„Jak vlastně dokážete zvonit?“ zeptal se najednou Teodor.

„Obvykle rozhoupám malý zvonek, který jsem nechala odlít adarovala chrámu na znamení pokání za svůj zločin. Ale někdy, když sem zvoníci přijdou za tmy, jim pomáhám rozhoupat Marii.“ Jeptiška se vznesla pod trámy zvonice arozzářila se jasněji, takže její štíhlá postava teď osvětlovala okolí. Modrý přísvit vykreslil ze tmy siluetu obrovského zvonu, druhého největšího vPraze.

„Tohle… se uvádí do pohybu ručně?“ hlesl Benedikt. Pak se ušklíbl. No, vlastně jim nic jiného nezbývá. Taková obludnost by vyžadovala rafinovanou techniku – ata by vpolovině případů nefungovala, když jim tu straší.

„Je na to potřeba několik statných zvoníků, ale ano. Jako za starých časů,“ přikývla jeptiška. „Ajá jsem jim ráda ku pomoci, ikdyž mě nemohou vidět. Ostatně, proč bych jim neulehčila práci, když už mi pánbůh přiřkl tady přebývat.“

„Abyste mohla zvonit,“ rozvíjel zamyšleně Teodor svou úvahu, „musíte vynakládat nějaké zvláštní úsilí?“

* * *

„Věřím,“ přikývl Teodor, „že Gellért je přiměje zpívat.“

Table of Contents

Poděkování

Prolog (Praha, 21. století)

Kapitola I. Benedikt: Morální povinnost