© Jindřich Volek – heir, 2022

Photos © archiv autora, Library of Congres, jfklibrary.org, Wikimedia Commons, 2022

Cover art © Lukáš Tuma, 2022

Drawings © Martin Ďásek, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0088-9 (print)

ISBN 978-80-278-1223-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1224-0 mobi)

ISBN 978-80-278-1225-7 (pdf)

Lidstvo musí vymýtit válku dříve, než válka zničí lidstvo…

John F. Kennedy

OBSAH

PŘEDMLUVA

PŘEDTUCHA

Ulice v dešti

Let majora Heysera

LIMITY DOROZUMĚNÍ A DOHODY

„Milý“ senátor Kennedy

Poslední rozhovor „tváří v tvář“

„Těžké bolení hlavy“

Riskantní nápad

„Ježka do kaťat“

Rozhodnutí z Jevksinogradu

SPLÉTÁNÍ UZLŮ

Na nebezpečné cestě

Plán Anadyr

Tajná mise do Havany

Skryté obavy

„Kutuzov“ na Kubu?

Nevole Fidela Castra

Přes moře a oceány

Spor o ponorky

Proroctví

FALEŠNÉ TRUMFY

Dvě mouchy jednou ranou

Sebedůvěra Kremlu

Zneklidnění v Langley

Pozvánka Dobryninovi

První varování

Demarše

DILEMA

„Asi nás čeká velký mráz“

Jak se zbavit Fidela Castra

Výzva k „ráznému“ postupu

GAMBIT

Je načase jednat!

Výkonný výbor

Jsou rakety v pohotovosti?

McNamarovy alternativy

Jackovo rozhořčení

Stevensonův koncept

Iniciativa „bombarďáka“

V Connecticutu. Viceprezident na Havaji.

RADOSTI I STAROSTI

Gunilla

Tikající bomba

Čtyřicáté paté narozeniny. Poslední schůzka.

„Ta druhá žena“

Děvče mafiánů

Mary a Mimi

MEMORANDUM PRO DOMO SUA

Nelehká volba

Taylorův plán

Gromykovo mlžení

Porada v Modrém salonu

ZÁMĚRY GENERÁLŮ

Porada s náčelníky štábů

„Ruský medvěd v pasti“

„Pane prezidente, jste v pěkné bryndě!“

„Okamžitě se vrať!“

„Zaslužme si svůj plat“

Mezi Skyllou a Charybdou

Blokáda nebo karanténa

Admirálovy garance

Strohý list „předsedovi“

Rozhorlené elity

ODHALENÍ

„S Boží pomocí“

Mobilizace

Flag Plot v akci

V Sargasovém moři

Pohotovost 2. stupně

PŘELOM

Karibská operace „podle plánu“

Jobova zvěst

Průšvih

„Nesmiřitelní“

Půlnoční zasedání

Nepříjemné probuzení

Paradoxy Nikity Sergejeviče

Výhrůžné komuniké

Útěcha v bezradnosti

„Odstřelíme kormidla!“

TAJNÁ DIPLOMACIE

Bolšakov, nebo Dobrynin?

Setkání s Dobryninem

„Zkrátit perimetr karantény“

RIZIKA VE VODÁCH KARIBIKU

Neutralizace sovětských ponorek?

B-130 v obklíčení

PRESTIŽ NEBO KOMPROMIS

„Diktát odmítáme“

U Thantova výzva

Nejisté příměří

Hledání kompromisu

„Rozvázat uzel války“

VOJENSKÁ SÍLA NEBO DIPLOMACIE

Zesílit, nebo uvolnit karanténu?

Karty na stole

„Sentimentální“ poselství

FATÁLNÍ SOBOTA

Neklidná noc

„Přepřáhnout koně v brodu!“

Podmíněná výhra

Čest, nebo život?

Stáhnout rakety z Kuby i Turecka.

NA PRAHU KONFRONTACE

Sondáž motivací pana předsedy

Prezidentova prestiž v sázce?

Incident nad Čukotkou

Osudná mise majora Andersona

Prašť jako uhoď!

„Vše visí na vlásku“

Chyběly jen vteřiny

TROLLOPŮV MANÉVR

Válečná hysterie vzrůstá

„S tím tlučhubou zatočíme“

Nelhat si do kapsy

„Jak prosté“

Tvrdošíjný Johnson

KLIMAX

Interní supertajná schůzka

Bod obratu?

Nedočkavost generálů

Minuta do Soudného dne?

PROZŘENÍ

Osudná otázka

Život, nebo prestiž?

Zmatený monolog

Hra o čas

Zkázonosná výzva

V poslední chvíli

Ať Fidel počká

KATARZE

Znovuzrození

Den holubic

Prezidentovo inkognito

Zrada, nebo rozvaha?

Na druhém břehu Potomaku

„To je porážka“

Zajdeme si do divadla?

DOSLOV

Nová strategická situace

Racionalita, iracionalita a nevyzpytatelnost studené války

Ve světle faktů

Hrozba nové konfrontace?

SEZNAM HLAVNÍ POUŽITÉ LITERATURY

SEZNAM VÝZNAMNÝCH ZKRATEK

PODĚKOVÁNÍ

O AUTOROVI

PŘEDMLUVA

Karibská krize. Třináct dnů od 16. do 28. října 1962. Lidstvo se ocitlo pod bezprostřední hrozbou jaderné zkázy. Dramatické události, od nichž uplynulo šedesát let, zůstávají vážným varováním do současnosti. Riskantní, proměnlivý a nejistý ráz krizové situace s jejími zvraty, záměrnými i náhodnými kolizemi a hrozbami z pozice síly, ale i s rozvážnými a prozíravými činy, se projevil ve dvou vlnách.

První kulminovala spuštěním americké námořní blokády Kuby 24. října 1962. Byla reakcí prezidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho na rozhodnutí předsedy sovětské vlády Nikity Sergejeviče Chruščova zajistit bezpečnost a suverenitu Kubánské republiky tajným rozmístěním sovětských raketo-nukleárních zbraní na jejím území.

Manželský pár, který Amerika milovala – John a Jackie.

Druhá vyvrcholila několika mimořádně riskantními provokacemi a ozbrojenými střety v sobotu 27. října 1962. Jedním z nejnebezpečnějších se staly kolize mezi sovětskými ponorkami vyzbrojenými nukleárními torpédy a americkými torpédoborci, sestřelení amerického výzvědného letadla U-2 a hrozící konflikt mezi americkými bitevními letouny s nukleárními raketami a sovětskými stíhačkami nad Kamčatkou. Onen den vešel do povědomí tehdejších aktérů, svědků i hrdinů jako černá sobota karibské krize. Svět se ocitl na pokraji jaderné války – na prahu Soudného dne.[1]

PŘEDTUCHA

Bílý dům: Pondělí 15. října 1962

Ulice v dešti

V noci z neděle na pondělí 15. října 1962 se prezident Spojených států amerických John Fitzgerald Kennedy cítil po návratu do své rezidence v Bílém domě unaven. Po vystoupení z výtahu v druhém patře pocítil bolesti v zádech. Čas od času ho nemálo soužily…

V sobotu a neděli se zúčastnil předvolebního turné ve čtyřech městech – Indianapolis, Chicago, Pittsburgh a Buffalo. Svou přátelskou nenuceností a vtipně pochvalnými proslovy posílil šance kandidátů Demokratické strany získat mandát kongresmana nebo senátora v nadcházejících listopadových volbách.

Na zpáteční cestě z Buffala do hlavního města přistál letoun Air Force One v New Yorku. V trvale pronajatém duplex-apartmánu na třicátém čtvrtém a třicátém pátem patře se dvěma terasami a zimní zahradou superluxusního hotelu Carlyle-Rosewood se v neděli odpoledne setkal s Adlaiem E. Stevensonem.[2] Zpravodajské informace zesilovaly jeho tušení, že na Kubě se vyvíjí situace ohrožující bezpečnost Spojených států. Zajímalo ho, zda na fóru Spojených národů zazněly v poslední době hlasy podobné výrokům kubánského prezidenta o tom, že se z americké strany opět připravuje invaze na Kubu.

Adlai Stevenson v roce 1961. Funkci amerického velvyslance v OSN zastával od roku 1961 až do své náhlé smrti během návštěvy Londýna v roce 1965.

„Takové prohlášení pronesli kubánský delegát Carlos Lechuga v OSN 5. října a prezident Dorticós 8. října 1962.[3] Varoval, že Kuba má dostatečně účinné zbraně k obraně proti připravovanému americkému útoku […] Od té doby jsem podobné vyjádření ke kubánským záležitostem nezaznamenal…,“ odvětil velvyslanec.[4]

O něco později se Kennedy sešel v hotelové restauraci s poslancem Sněmovny reprezentantů Torbertem Hart Macdonaldem (1917–1976). Osobní sekretářka Evelyn Maurin Norton Lincolnová (1909–1995) mu s ním včera domluvila schůzku. Byli stejně starými rodáky z předměstí Bostonu – Brookline a Everett. Studovali na Harvardově univerzitě v Cambridge. Hráli v univerzitním fotbalovém týmu prváků (freshmen) a bydleli na stejné koleji. Stali se blízkými přáteli. Jack a Torby se při večeři skvěle bavili. Hodně se nasmáli, když si připomínali žertovné kousky, které si tehdy vymýšleli a prováděli…

V ložnici se prezident s úlevou natáhl na širokou sloupkovou postel, nad níž visely světlemodré závěsy protkané stříbřitými amorky a drobnými kvítky. Lůžko vybavené speciální matrací s tepelnou vložkou a nastavitelným podhlavníkem poskytovalo při spánku dostatečné pohodlí a zmírňovalo bolestivý tlak v bederní páteři. Jako již nejednou předtím sáhl po prášcích proti bolestem od svého neoficiálního lékaře Maxe Jacobsona…[5]

Byl to lékař, kterému prezidentův bratr Robert – v rodině a nejbližšími přáteli zvaný Bobby – nedůvěřoval. Svého o osm let staršího sourozence častokrát varoval před nepředvídatelnými důsledky Jacobsonových „zázračných“ léků a injekcí jak v předvolební prezidentské kampani, tak po jeho zvolení hlavou státu. Vedla jej upřímná starost o Jackovo zdraví. Víc se ale obával, že péče kouzelníka Maxe, alias doktora utěšitele, by se mohla stát záminkou republikánské opozice a některých vlivných médií ke znevážení dosavadního atraktivního obrazu fyzicky zdatného, válečnou námořní službou zoceleného a psychicky vyrovnaného prezidenta. V neposlední řadě si dělal starosti se zachováváním skvělé pověsti význačného bostonského rodu Kennedyů.

Jack či Johnny, jak ho oslovovala celá rodina, důvěrní přátelé a blízcí spolupracovníci, bratrovo varování zlehčoval. Podle pozdějšího nepřímého svědectví manželky Jacqueline[6] umíněně odmítal i její odpor proti lékům a povzbuzujícím injekcím. „Mně nezáleží na tom, co ty jeho medikamenty vlastně obsahují. I kdyby to měly být koňské chcanky, hlavně že mně pomáhají…,“ měl jednou říci.[7]

Nechť byly bratrovy a manželčiny výhrady k Jacobsonovým mixážím analgetik i drogových derivátů jakékoli, toho pondělního večera osvědčily svou účinnost. Po jejich užití se mu ulevilo. Bolestivý tlak v bederní páteři pozvolna ustupoval… V polospánku letmo pohlédl na svůj oblíbený impresionistický obraz Ulice v dešti od Childa Hassama[8] zavěšený nad barokní komodou mezi dvěma okny s výhledem na jih. Scenérie s postavami kráčejícími pod vyvěšenými prapory Unie v oparu deště jej uklidnila. K ránu se obtíže utlumené Jacobsonovými léky zmírnily. Zcela v pořádku se ale necítil…

Před polednem přijal před jižním portikem Bílého domu alžírského ministerského předsedu Ahmeda Ben Bellu a jeho suitu. Po alžírské a americké hymně oba státníci vykonali slavnostní přehlídku vybraných oddílů amerických ozbrojených sil na jižním trávníku (South Lawn). Pro alžírského premiéra a členy jeho delegace uspořádal ve Státním sále (State Dining Room) slavnostní oběd. Zúčastnili se jej kromě Jacqueline státní tajemník Dean Rusk se svými náměstky a představitelé Pentagonu. Prezident a předseda pronesli v závěru oficiálního ceremoniálu krátké projevy a podepsali prohlášení o užší spolupráci a rozvíjení přátelských vztahů mezi oběma zeměmi.

Dean Rusk, americký ministr zahraničních věcí v letech 1961–1969.

K večeru navštívil Jacka jeho otec. Jako bývalý významný politik sledoval synova předvolební vystoupení. S pobavením naslouchal jeho vtipným poznámkám z předvolebního turné na středozápadu. Při lehké večeři v obývacím salónu se dotkli běžných rodinných starostí a denních událostí. Jack se mu svěřil, že vzhledem ke značnému zaneprázdnění ve volební kampani uvažuje o vyslání Jackie, Caroline a Johna na venkovské sídlo v Glen-Ora v Middleburgu (Virginia). Zanedlouho se rozloučili. Jack zavolal příslušníka ochranné služby, aby jej doprovodil k vládní limuzíně zaparkované před jižním portálem Bílého domu.[9]

Tu noc se obešel bez „zázračných“ tabletek a v klidu usínal. Chtěl být fit k zítřejšímu přijetí další státní návštěvy, lybijského prince…

Pondělí 15. října odpoledne

Let majora Heysera

Kolem třetí hodiny odpoledne obdržel zástupce ředitele Ústřední zpravodajské služby (Central Intelligence Agency; CIA) generál Marshall S. Carter (1919–1993) fotografický a filmový materiál z leteckého průzkumu uskutečněného v neděli dopoledne 14. října 1962 nad výsostným územím Kuby. Byl nasnímán ze speciálního výzvědného letounu U-2F vybaveného gyroskopicky zavěšenou kamerou s transfokátorem rozlišujícím objekty od velikosti 76 cm^2 z výšky přes 22 000 metrů. Pilotoval jej major Heyser.[10] Jeho průzkumná mise se uskutečnila po týdenním pozastavení výzvědných přeletů nad ostrovem pro vysokou a hustou oblačnost po silném hurikánu Ella ve dnech 6.–7. října 1962 nad Karibikem.

Velení strategického letectva rovněž přikázalo provést toho dne několik bleskových rekognoskačních přeletů v nízké výšce bitevní stíhačkou RF-101C (Voodoo) upravenou pro průzkumné účely nad vybranými oblastmi ostrova.

Zpravodajské složky a speciální experti zpracovávali získaná data celou noc až do pondělního poledne. Vyhodnotili 928 leteckých snímků pořízených majorem Heyserem a pilotem průzkumného letounu Voodoo.

K jistému upřesnění tras výzvědných letů údajně přispěly informace bývalého agenta sovětské vojenské rozvědky Olega V. Peňkovského, který spolupracoval s britskou MI6 a CIA. Fotografickým mikroaparátem nasnímal kromě jiných dokumentů část náčrtů staveb stanovišť a technických základen sovětských raket R-12 a rovněž výstavby základů odpalovacích bloků pro rakety R-14.[11]

Major Ricard S. Heyser před průzkumným letounem Lockheed U-2.

Prezentace v Bílém domě znázorňující rozmístění raket středního doletu na Kubě na snímku ze 14. října 1962.

V zastoupení nepřítomného ředitele CIA Johna A. McConea, jenž z rodinných důvodů momentálně pobýval v Seattlu, Carter předal rozsáhlý fotografický materiál Státní agentuře zpravodajských fotoanalýz (National Photographic Interpretation Center; NPIC) k důkladnému rozboru a vyhodnocení. Přesná analýza ukázala, že některé údaje získané tajnými agenty a kubánskými emigranty o sovětských vojenských jednotkách a zbraních přepravených na ostrov mnohdy neodpovídají skutečnosti.

Kolem desáté hodiny večer zavolal zástupce ředitele CIA pro zpravodajské operace R. S. Cline nezakrytou linkou poradci prezidenta Bundymu.[12]

„Včerejší letecký průzkum odhalil překvapivá fakta,“ sděloval mu ve zkratkovitých náznacích. „Na ostrově se pravděpodobně nacházejí nějaké zcela nové zbraně […] jejich vyhodnocení bude mít prezident ráno k dispozici…“[13]

Po předcházející náročné předvolební túře, státní návštěvě alžírského premiéra a rovněž s ohledem na večerní setkání s otcem Bundy nechtěl prezidenta rušit. Řekl si, že podrobné informace mu předloží zítra…

LIMITY DOROZUMĚNÍ A DOHODY

„Milý“ senátor Kennedy

První tajemník Komunistické strany Sovětského svazu a předseda sovětské vlády Nikita Sergejevič Chruščov[14] uvítal zvolení senátora Demokratické strany Johna Fitzgeralda Kennedyho[15] prezidentem Spojených států amerických v listopadu 1960 téměř s nadšením. Dokonce o jeho volebním vítězství žertem prohlásil, že je to „svérázný dárek k oslavě Říjnové revoluce a že svým způsobem se na tomto zvolení podílel“. Jeho vyjádření do jisté míry odráželo jeho zadostiučinění po nepříliš přátelském přijetí převážné části americké veřejnosti – zvláště po zklamání z dvojakého chování Eisenhowera v průběhu návštěvy Spojených států ve dnech 15.–27. září 1959. Ve svých vzpomínkách napsal, že mu v paměti zůstal „přirozeně milý úsměv mladého senátora a že ho potěšilo, když byl v listopadu 1960 zvolen prezidentem“.

Poručík John F. Kennedy v březnu 1944. Během války sloužil v Tichomoří, kde u Šalamounových ostrovů velel torpédovému člunu PT-109. V srpnu 1943 byl jeho člun taranován a potopen japonským torpédoborcem, během čehož Kennedy utrpěl vážné zranění zad, které ho trápilo do konce života. Za tuto událost později obdržel Purpurové srdce.

Poprvé se formálně seznámili v americkém Senátu 16. září 1959. Dvaačtyřicetiletého senátora za stát Massachusetts představil Chruščovovi lídr senátní demokratické většiny Lyndon Baines Johnson (1908–1973). Jack se zúčastnil debaty o aktuální mezinárodní situaci ve výboru pro zahraniční vztahy amerického Senátu, na níž byl Chruščov pozván předsedou výboru Jamesem Williamem Fulbrightem (1905–1995). Názorové střety mezi senátory a předsedou sovětské Rady ministrů vzbudily Kennedyho zájem o jeho vnímání mezinárodní, a zejména vojenské politiky, ale i všeobecných kulturních hodnot. Zajímala ho integrita jeho charakteru a zvláště to, co se asi skrývá za clonou teatrální rétoriky.

Informace a dobrozdání, jež Chruščov dostával od svých diplomatů, novinářů i rozvědky po Kennedyho vítězství nad republikánským kandidátem Richardem Milhousem Nixonem (1913–1994), více méně odpovídaly jeho očekávání. Všichni ho většinou pokládali za vzdělaného, důsledného, odvážného a střízlivě uvažujícího politika. Někteří znalci mezinárodní politiky přiznávali, že se stal charismatickým vůdcem se silnou vůlí a uměním získávat lidi na svou stranu. Jako válečný hrdina a sportovně vyhlížející čtyřicátník se těšil obdivu dospívajících dívek, zralých i starších žen.

První tajemník Komunistické strany SSSR a předseda rady ministrů SSSR Nikita S. Chruščov. Byl znám svou výbušností a jistou neomaleností.

Součástí Chruščovových úvah o efektivnější, konkrétnější a pragmaticky směrované zahraniční politice, jež by zesílila mocenskou prestiž jeho země, byl záměr navázat přímý a neformální kontakt s novým americkým prezidentem. Ve změněné situaci uvažoval o zřízení tajného spolehlivého informačního kanálu ve Washingtonu, který by zprostředkovával rychlé informace a věrohodná fakta z washingtonského politického a kulturního dění. Na doporučení svého zetě Adžubeje[16] ustanovil počátkem ledna 1961 svým osobním zmocněncem plukovníka tajné služby služby Bolšakova,[17] krytého postavením tiskového tajemníka sovětské ambasády ve Washingtonu.

Sovětský agent se při své práci seznámil s novinářem Frankem Holemanem z bulvárního New York Daily News. Po příchodu Johna F. Kennedyho do Bílého domu jej žurnalista někdy v polovině ledna 1961 seznámil s ministrem spravedlnosti Robertem F. Kennedym.

Důstojník sovětské vojenské rozvědky GRU Georgij Bolšakov.

Hned na první schůzce dohodnuté Holemanem počátkem února Bolšakov překvapil nedůvěřivého Bobbyho sdělením, že má přímý kontakt na předsedu vlády. Zdůraznil, že užší styky s ním se vyvinuly zvláště v průběhu dvoutýdenního turné po Spojených státech v září 1959, kdy ho doprovázel jako průvodce obeznámený s americkým prostředím a společenskými zvyklostmi.

„Jsem přesvědčen, že prezident a předseda by jistě nebyli proti tomu vyměnit si názory na mnohé otázky přímo mezi sebou,“ řekl. „Výměna zejména osobních hledisek prostřednictvím byrokratické mašinérie by sotva přinesla nějaký užitek […] Myslím, že bych mohl nabídnout realističtější obraz dění v Kremlu, než je ten, který prezident a vy dostáváte prostřednictvím tisku nebo jiných zdrojů […] Nejsem si jist, zda náš odcházející velvyslanec Michail Menšikov poskytoval zprávy odpovídající zdejší realitě […] Pan předseda Chruščov pak ne vždy vnímal postoje Spojených států v plných souvislostech…“[18]

O Bolšakovově nabídce Bobby informoval svého bratra. Jack podnět k navázání přímé komunikace s Chruščovem uvítal. Nicméně otálel, aby se k tak závažnému návrhu rovnou vyslovil. Chtě nechtě a proti svému přesvědčení byl v té době nucen zabývat se přípravou převratu na Kubě a plány invaze zpracovanými v Langley a Pentagonu. Vážil si vlastenectví dobrovolníků bojujících za svobodu kubánského lidu, a nakonec s uskutečněním invazní operace souhlasil. Jejich porážka na pláži Girón se jej velice dotkla. Podle svědectví svých dlouholetých přátel LeMoynea Billingse a Charlese Spaldinga jejich Jack kubánskou pohromu nesl velmi těžce, a dokonce bezprostředně po ní se dal do zpytování svého svědomí a depresivního sebeobviňování…[19]

V těchto chvílích si nebyl zcela jist, zda má v této vojensko-politické a diplomaticky pro něj nevýhodné situaci Chruščovův návrh na zřízení důvěrného komunikačního kanálu nabídnutého Bolšakovem a poté i na jeho podnět k případnému osobnímu setkání vůbec reagovat.[20] Po konzultaci s někdejším velvyslancem a znalcem Sovětského svazu Charlesem „Chipem“ E. Bohlenem (1904–1974) se rozhodl iniciativu přijmout. Požádal Bobbyho, aby prostřednictvím Bolšakova sovětskému vůdci sdělil, že je nakloněn předložené podněty akceptovat.

Podle svědectví šéfa administrativního štábu Bílého domu Kennetha P. O´Donnella[21] Jack poznamenal: „Zprávy z Moskvy upozorňují, že Chruščov se po kubánském fiasku stal namyšlenější než kdykoli předtím […] Jedna věc byla zapojit se do boje mezi komunisty a antikomunisty na Kubě nebo v Laosu […] Teď ale nastal čas dát Chruščovovi najevo, že přímá srážka mezi Spojenými státy a Ruskem by představovala něco docela jiného…“ Následoval Kennedyho dopis Chruščovovi s návrhem na osobní setkání. Uvedl, že po dosažení pokroku v jednáních ženevské konference o situaci v Laosu zahájené 16. května 1961 v Ženevě by uvítal předsedovu odpověď do 20. května. Převládl jeho státnický rozum a politický nadhled.

S tím, jak se blížil termín krátce nato dohodnuté schůzky, si Kennedy dělal starosti s jejím možným nezdarem kvůli často neúnosně nabubřelé rétorice a morálně politickým atakům ze strany Chruščova. Také si nebyl zcela jist svou zdravotní kondicí. Obával se, že by ho cestou – měl se předtím setkat s Charlesem de Gaullem v Paříži – a hlavně pak ve Vídni mohly ochromit bolesti v zádech, které ho začaly koncem jara 1961 trápit častěji. „Já se přece s Chruščovem nesetkám jako nějaký kripl,“ rozzlobil se poté, co mu jeho terapeuti doporučili, že kvůli zhoršení zdravotních obtíží by měl používat berle. „A už vůbec nechci, aby se někdo o mně vyjadřoval tak, jak jsem to s politováním udělal já v roce 1949…“[22]

Zachovat si efektivní image bylo jedním z hlavních důvodů, proč se Jack přes odpor svého bratra rozhodl, že si s sebou vezme doktora Jacobsona – prostě mu věřil. Jeho rozhodnutí se nemile dotklo Jackovy osobní lékařky Janety Travellové. Se zjevnou nevolí je přijal oficiální lékař Bílého domu kontradmirál George Burkley, jenž pokládal Jacobsona za šarlatána.[23]

Poslední rozhovor „tváří v tvář“

Podle plánu první prezidentské „cesty do Evropy“ se Kennedy ve dnech 31. května – 2. června 1961 setkal s prezidentem Charlesem de Gaullem v Paříži. Chtěl si ujasnit jeho postoj k jadernému vyzbrojování, úloze NATO, Berlínu, situaci v Alžírsku, Vietnamu a Laosu. Předpokládal, že jejich názory na tyto otázky se budou v podstatě shodovat a že rozhovory posílí americko-francouzskou jednotu a přátelství.

K tomu měla přispět i přítomnost elegantní Jackie. Při příletu na letiště Orly v žertu prohlásil, že „sem přijel jako muž, který ji zde bude doprovázet“. Mimoto očekával, že pravděpodobně příznivá odezva francouzské i americké veřejnosti na pařížskou návštěvu by mohla zapůsobit v jeho prospěch při následujících rozhovorech s Chruščovem – a možná i částečně obnovit jeho prestiž a důvěryhodnost oslabenou doma i za hranicemi po nezdaru v Zátoce prasat.

Jedinou otázkou, o níž hovořili podrobněji, byl Berlín. De Gaulle připomněl, že Chruščov již před dvěma a půl lety nabídl Západu mírovou smlouvu s Německem s cílem změnit dosavadní status Západního Berlína. V souvislosti s tímto návrhem Sověti zde po blokádě Berlína (1948‒1949) začali znovu uměle vyvolávat krizové situace. Z toho se dalo dost zřetelně odvodit, co tou či onou akcí sledují – zda a proč měli v určité době zájem na zesílení mezinárodního napětí, anebo na jeho uvolnění (détente).

„Mám za to, že kdyby předseda plánoval jít do války kvůli Berlínu, dávno by to už udělal,“ rozvinul svou myšlenku. „Nicméně bych radil dát mu na srozuměnou, že v momentě, kdy by přistoupil k použití síly proti Západu, rozpoutal by světovou válku […] Je to ale poslední věc, kterou by chtěl udělat…“[24]

Názor francouzského prezidenta a politického vůdce světového významu, k němuž choval obdiv a úctu, ho povzbudil. V sobotu dopoledne 3. června odlétal do Vídně s pocitem sebedůvěry…

Chruščov přicestoval do rakouského hlavního města zvláštním vlakem již o den dříve.

Kennedy a Chruščov na setkání ve Vídni, 3. června 1961.

Po zahájení rozhovorů ve Vídni – konaly se na americké a sovětské ambasádě – se Chruščovovo chování vůči Kennedymu citelně změnilo. Sovětský vůdce ho od počátku dráždil provokativními poznámkami a výroky. Bez skrupulí ho obvinil z válečnického postoje vůči Sovětskému svazu. Vzápětí mu vyčetl, že americká politika vede k zostřování mezinárodní situace. Zjevně se ho snažil vyvést z rovnováhy.

Jedním z důvodů jeho výčitek s největší pravděpodobností bylo prezidentovo Zvláštní poselství o naléhavých národních potřebách na společném zasedání obou komor amerického Kongresu pronesené 25. května 1961.[25]

Třebaže se s poselstvím Kennedyho před schůzkou seznámil, v debatě se o něm výslovně nezmínil. Jmenovitě jej podráždil požadavek navýšení prostředků pro „speciální služby“ dle jeho názoru „totálně zkompromitované“ fiaskem invaze na Kubu v dubnu 1961. Rovněž jej znepokojilo schválení neomezeného financování protileteckých krytů.

Zcela mimo zorné pole jeho připomínek, výtek a kritiky zůstal kosmický projekt Apollo, kterému Kennedy věnoval největší pozornost. Odpovídalo to Chruščovově povaze a přesvědčení. S hrdostí věřil v trvalost světového primátu Sovětského svazu v kosmonautice a ve schopnost sovětských výzkumných center, projektových pracovišť a efektivnost zbrojního průmyslu vyvinout a vyrobit v potřebném počtu a účinnosti strategické a taktické nukleární zbraně a jejich raketové i ostatní nosiče.

S vírou v sovětské prvenství ve výzkumu kosmu sílilo i jeho přesvědčení, že Sovětský svaz předstihl v kosmické soutěži Spojené státy. To ho na poli zahraniční a vojenské politiky svádělo na mezinárodních fórech, a teď i ve Vídni, k otevřeně „bojovné“ rétorice. Jeho „otevřenost“ se projevovala v přehnané kritice, obhroublých vtipech i ve skrytých urážkách mezinárodních partnerů, s nimiž jednal. Tak se choval nejen při osobních schůzkách s Kennedym, ale i při protokolárních akcích, jichž se zúčastnily jejich manželky – Jacqueline a Nina Petrovna.

Kennedy byl o způsobech vyjadřování svého soupeře předem informován, takže v tomto ohledu si o něm žádné iluze nedělal. Jeho „hrubé a barbarské mravy“, jak je kvalifikoval, ho ale přece jen někdy vyváděly z míry. Hned od počátku vyvolávaly Jackovo rozladění a znechucení, ale i mimovolné fyzické napětí s následnými záchvaty bolesti v kříži. Potvrdilo se, že udělal dobře, když si přes Bobbyho výtky přibral do svého štábu Maxe. Doktor měl přichystané injekce prokainu, které mu před každým rozhovorem vpichoval. Mimoto mu podle potřeby podával kapsle se směsí amfetaminu, analgetik a enzymů. Přinesly mu kýženou úlevu, ztlumily nápor bolesti v bederní páteři a přitom mu napomohly zachovat klid, rozvahu i usměvavou tvář.

V této nervózní a pro Kennedyho úmorné atmosféře si oba protagonisté vyměnili názory na zákaz zkoušek jaderných zbraní. Diskuse skončila ve slepé uličce. Kennedy navrhoval dohodu o podmínkách jejich zákazu. Chruščov se naproti tomu zatvrzele držel svého návrhu na všeobecné a úplné odzbrojení, s nímž bombasticky vystoupil o rok dříve na Valném shromáždění OSN v září 1960. Byl to svéhlavý a diplomaticky nepružný postoj, který převážná část světové diplomacie vnímala jako „všechno nebo nic“. Otevřené zůstalo řešení krizové situace v Německu, zvláště v Berlíně, po případném uzavření státní smlouvy mezi SSSR a NDR.[26]

Navzdory dosavadním napjatým až vyhroceným debatám si oba státnici uvědomovali, že ovzduší nedůvěry, jež mezi oběma zeměmi přetrvává, je nebezpečné pro obě strany. Vytvářelo hrozbu, že určitá, byť i legitimní, vojensko-politická i diplomatická opatření v zájmu bezpečnosti a obrany té či oné strany by mohla napříště vést nejen k nedorozumění, ale i k vyhrocení vzájemných vztahů s nepředvídatelnými následky, a to i v důsledku náhodných událostí a nečekaných okolností.

V rozhovoru mezi čtyřma očima za pouhé účasti tlumočníků se shodli v tom, že oficiální korespondence a ústní komunikace prostřednictvím zahraničněpolitických úřadů – sovětského ministerstva zahraničních věcí a aparátu amerického státního departamentu – funguje pomalu a těžkopádně. Prezident navrhl zavést neoficiální režim styků přímo s předsedou Chruščovem s tím, že by umožnil rychlou a spolehlivou komunikaci k výměně osobních stanovisek a názorů. Zároveň mu oznámil, že fungování osobního komunikačního kanálu bude operativně zprostředkovávat odpovědný tiskový tajemník Bílého domu Pierre Salinger, k němuž chová naprostou důvěru. Dodal, že značný podíl na uskutečnění tohoto formátu dvoustranného kontaktu má jeho bratr Robert.

Chruščov, jenž měl na navázání trvalejších osobních kontaktů zájem, Kennedyho konkretizaci fungování informačního kanálu přijal tentokrát vlídně a vstřícně. Na oplátku ho informoval, že jeho „oficiálním poslem“ bude vedoucí tiskového oddělení ministerstva zahraničních věcí Michail Avěrkijevič Charlamov.

Novinář Pierre Salinger, jenž v letech 1961–1964 zastával funkci mluvčího Bílého domu a později se stal krátce senátorem za stát Kalifornie.

Rovněž mu sdělil, že Georgije Nikitiče Bolšakova ustanovil svým osobním pověřencem. Poznamenal, že pracoval několik let ve Spojených státech jako novinář a že výborně ovládá angličtinu. Chtěl dát najevo svou otevřenost a „prozradil“, že Bolšakov je plukovníkem zpravodajské služby. Kennedy jeho jméno již slyšel a nic proti němu nenamítal. Dozvěděl se o něm od svého bratra, jenž se s Bolšakovem seznámil již v lednu 1961. V daném případě mu Chruščovovo rozhodnutí vyhovovalo. Nepochyboval, třebaže z jiných důvodů než jeho rival, že všestranný a s washingtonským prostředím dobře obeznámený Bolšakov je schopen jednat pohotově a pružně.

Striktně tajné kontakty mezi oběma státníky uskutečňované již při přípravě samotné vídeňské schůzky se staly užitečnou platformou prvního neformálního informačního kanálu mezi Spojenými státy a Sovětským svazem. V té chvíli ani jeden z nich netušil, že neoficiální tajná komunikace přispěje k uklidnění vypjaté situace v Evropě.

„Těžké bolení hlavy“

Po vídeňských rozhovorech napětí ve středu Evropy přetrvávalo. Bylo živeno stupňovaným nátlakem Chruščova na uzavření mírové smlouvy s Německou demokratickou republikou (NDR) a na změnu statutu vojenské okupační správy Západního Berlína. V první polovině roku 1962 se začaly odvíjet události, jež celkové mezinárodní napětí zesílily.

Výrazně se profilovala sovětsko-americká rivalita ve vývoji a konstrukci raketových nosičů kosmických lodí a zařízení nejen k vědeckým, ale i ve velké míře k vojenským účelům. Neklidnou a vzájemným podezíráním poznamenanou situaci zostřovaly jednak pokračující americké pokusy a plány na zvrácení revolučních přeměn na Kubě a na druhé straně rozhodnutí sovětské vlády udržet Castrův režim i za cenu nasazení „odstrašujících“ prostředků. Oboustranné kontroverzní akce a postoje představovaly nebezpečnou roznětku potenciálního válečného střetu s nepředvídanými následky.

Od chvíle, kdy k obraně Kuby začala být dodávána kromě pohonných hmot, strojů a některých druhů spotřebního zboží pouze konvenční válečná výzbroj, Chruščov nepředpokládal, že by tento druh vojenské pomoci mohl nějak závažněji vyhrotit americko-sovětské vztahy. Podle něj vyslání Gagarina a Titova do vesmíru prokázalo převahu Sovětského svazu nad Spojenými státy ve výzkumu vesmíru a v nosnosti kosmických raket.

Svádělo jej k falešné domněnce, že tento předstih – byť ve skutečnosti jen nevelký a dočasný – povede ke změně dosavadního „tvrdého“ postoje americké vlády vůči Kubě. Pochybný byl i jeho dohad, že Kennedy se z obavy před případným vojenským střetnutím smíří s dalším posilováním vyzbrojování Kuby. Zpočátku nedomýšlel zásadní odlišnost mocenské rovnováhy ve střední Evropě a v karibské oblasti. Později ale uznal, že ve srovnání se „zachováním práv NDR“ v Berlíně, udržení a obrana kubánské socialistické revoluce představuje skutečně zcela rozdílný mezinárodněpolitický, vojenský a bezpečnostní problém. Své stanovisko k němu začal přehodnocovat po rozhovoru se svým zetěm, který byl v doprovodu manželky Rady několik dnů v lednu 1962 na pracovní návštěvě v Havaně.

Adžubejovi se podle předcházející dohody mezi předsedovým zmocněncem Bolšakovem a prezidentovým tiskovým tajemníkem i důvěrníkem Salingerem při zpáteční cestě z Kuby zastavili ve Washingtonu. Dne 30. ledna 1962 je Kennedy pozval do Bílého domu na oběd. Přivítala je Jacqueline držící v náručí psíčka Pusinku, kterého jí poslal Chruščov. Káva byla podávána v servisu věnovaném jí Ninou Chruščovovou v červnu 1961 ve Vídni. Po obědě se prezident oběma dámám omluvil a zavedl Adžubeje s doprovodem do své pracovny. Jako šéfredaktorovi listu Izvěstija mu poskytl interview, o nějž byl předtím požádán.

Adžubej mu mimo jiné položil otázku ohledně amerického hodnocení situace v Berlíně. Kennedyho odpověď se v podstatě nelišila od jeho dřívějšího postoje. Varoval před mylným posuzováním americké odhodlanosti týkající se obrany svobodné části tohoto města.

V rozhovoru přišla řeč i na všeobecnou situaci v latinskoamerických zemích.

„Co se týká Kubánské republiky, nechystají Spojené státy proti ní nějakou akci?“ nejistě se otázal Adžubej.

„Zvláštní otázka,“ podivil se Kennedy a po chvilce lakonicky dodal „jistěže ne…“[27]

Po návratu do Moskvy se Adžubej ohlásil u Chruščova. Chtěl na něj udělat dojem a přeháněl.

„Spojené státy nejsou podle Kennedyho psychologicky připraveny, aby v těsné blízkosti strpěly tak nepřátelsky naladěného souseda,“ sdělil tchánovi. „Myslí si, že Sovětský svaz by měl nejspíše podobný dojem, kdyby se v jeho sousedství nacházeli nějací nepřátelé… Jedním z příkladů je sovětská reakce na maďarské povstání.“

„V Langley byste se měli učit od Rusů. V Maďarsku zvládli situaci během tří dnů […] Tohle byste vy nikdy nedokázali…,“ údajně mu prezident prozradil, jak „setřel“ šéfa CIA Dullese po nezdaru dubnové invaze.[28]

Adžubejovo podrobné a barvité vylíčení rozhovoru v Bílém domě na Chruščova zapůsobilo. Zcela se přiklonil k názoru, že Castrem vyslovované obavy jsou opodstatněné. To, co mu popsal jeho zeť, potvrzovalo, že téměř všechny informace, včetně zpráv sovětské rozvědky, s nimiž se do konce ledna 1962 seznámil, v podstatě odpovídají skutečnosti. Podle něj se Spojené státy „nedokázaly smířit s tím, že v jejich bezprostřední blízkosti existuje Castrova Kuba“, a dospěl k nezvratnému „přesvědčení, že určitě něco podniknou… Mají k tomu síly i prostředky“.[29]

Chruščovovo uvažování o účinnější pomoci Castrovi „mu způsobovalo těžké bolení hlavy“.[30] Byl si vědom očividných faktů: „Internacionální vojenská pomoc k zajištění obrany“, kterou sovětská vláda Kubánské republice doposud poskytuje, ji nemůže ochránit před útokem silných amerických ozbrojených sil. Mořský průliv oddělující ostrov od jižního amerického pobřeží o šířce pouhých devadesát mil, respektive kolem 160 kilometrů, se nachází pod plnou kontrolou mocné americké válečné námořní flotily. V případě jejího nasazení by se Kuba ocitla v bezmocném obklíčení. Naproti tomu Sovětský svaz takovým počtem a druhem námořních sil, které by překonaly vzdálenost jedenáct tisíc kilometrů a byly by schopné postavit se proti tak silnému protivníkovi, v podstatě nedisponuje…

Posléze dospěl k jednoznačnému závěru: Dosavadní obrana Kuby je nedostačující a poskytnutí sovětské pomoci standardními válečnými silami ze vzdálených základen v případě jejího nového napadení je v podstatě nereálné. Jako někdejší generálporučík sloužící na frontové linii si uměl katastrofální důsledky případného amerického útoku při nasazení všech druhů konvenčních zbraní živě představit…

„Za jak dlouho by Američané zničili Castrovu armádu?“ se jakoby nevědomky otázal v jednom z rozhovorů s Malinovským.

„Odhaduji to na pouhých pár dnů,“ zněla maršálova odpověď.

„Máte bohužel pravdu, Rodione Jakovleviči, navíc mohou využít základnu Guantánamo,“ pokývl hlavou.

Co tedy dělat? – přemítal v duchu dál. Jak ostrov svobody před hrozbou jejich možného amerického útoku uchránit? Vydávat varovné diplomatické nóty a prohlášení TASSu? To jsou pouhá gesta, která nikam nevedou…

Znovu se vrátil k tomu, o čem s neklidem uvažoval již několik týdnů – jakými prostředky obranu „ostrova svobody“ zajistit. Z těchto úvah se zrodila idea tajného rozmístění raketových a nukleárních zbraní na území Kubánské republiky. Byl si vědom, že přeměnit ji ve skutečnost vyvolá nemálo komplikací a obtíží a chtěl si svou myšlenku v klidu zvážit.

Po červnovém setkání s Kennedym a berlínské krizi v srpnu 1961 i po zjevně fyzicky a psychicky náročném XXII. sjezdu KSSS, na němž prožil „hvězdnou hodinu“ vyhlášením „brzkého vítězství komunismu“, potřeboval podle Sergeje Chruščova „nabrat nové síly“. Počátkem února 1962 se uvolnil od každodenní pracovní rutiny v Moskvě a udělal si krátkou dovolenou ve vládním rekreačním sídle na poloostrově Picunda.[31] Od doby, kdy sem začal jezdit i v zimě, se pokaždé těšil na nádherné přírodní prostředí s vůní borových lesů a téměř pětihodinový sluneční svit s denní teplotou kolem dvanácti stupňů. Zvlášť ho lákaly koupele v zrenovovaném bazénu s přihřívanou mořskou vodou.

Svůj „oddech“ tentokrát spojil se svoláním supertajné dvoudenní porady Rady obrany SSSR s účastí vysokých představitelů sovětských ozbrojených sil a špičkových raketových konstruktérů, včetně Koroljova, Čeloměje, Jangeľa a Gluška. Vyslechl maršály a experty, jejichž referáty doplněné infografikou vyvolaly nejednou i osobně vyhrocené spory. Týkaly se zejména přespříliš dlouhých časových fází k dosažení nejvyššího stupně bojové připravenosti jak raket středního a dlouhého doletu, tak raket mezikontinentálních, a nedostatečné výrobní kapacity raketových součástí.

Chtěl utlumit pesimistickou náladu, jež se během debaty projevila. V závěru jednání vyslovil pochvalu generálnímu štábu a vrchním vojskovým velitelům za péči věnovanou zkvalitnění strategické obrany státu. Hlavním konstruktérům poděkoval za zpracování nadějných projektů modernizace strategického i taktického raketonukleárního potenciálu země. Otázce rozmístění raket i letadel s nukleární municí na kubánském území se záměrně vyhnul…

Riskantní nápad

Po návratu do Moskvy byl stále více konfrontován s překotně se vyvíjejícími událostmi a alarmujícími zprávami z karibského prostoru. Téměř z míry ho vyvedla představa, že v případě nějaké nové americké intervence na Kubu – o jejíchž tajných přípravách se dozvídal ze svodek rozvědky – by Castro mohl být svržen. Jeho svržení by „progresivní“ svět přijal jako signál nepřipravenosti a neochoty Sovětského svazu podat pomocnou ruku zemi, která nedávno deklarovala svou sounáležitost se socialistickým společenstvím. A rovněž jako projev nedostávající se mu schopnosti potvrdit svou roli supervelmoci. Tyto a podobné úvahy ho tížily stále více. Pobízely ho, aby hledal nějaký nespektakulární a hlavně nečekaný způsob, jak Castrovi pomoci. Od toho nemohl a nechtěl v žádném případě ustoupit. Sám sebe se prý přesvědčoval – „dal ses na vojnu, tak musíš bojovat“.[32]

V myšlenkách se stále vracel k událostem v Berlíně v srpnu minulého roku. Zvláště k tomu, jak americký prezident rázně vystoupil na obranu jeho západní části a jak neváhal dát v sázku bezpečnost vlastní země. Od té doby se stal ostražitější a nedůvěřivější.

Jeho nedůvěřivost prohloubilo vystoupení náměstka ministra obrany Spojených států Roswella L. Gilpatrika 21. října 1961 na shromáždění Obchodní komory v Hot Springs ve Virginii. Koncept jeho projevu byl projednán s McNamarou, Bundym a Ruskem a osobně s prezidentem.

„Jsme schopni zasadit druhý úder přinejmenším v takové intenzitě, s jakou by Sověti zasadili první úder […] Ničivá síla, kterou jsou Spojené státy s to nasadit i po sovětském překvapivém útoku, bude stejně tak mohutná, a možná i větší než síla, s jakou by nás nepřítel napadl při prvním úderu…,“ prohlásil otevřeně Gilpatrick.[33]

„Jestliže tedy Spojené státy zdůrazňují schopnost zasadit ničivý druhý úder, je teď řada na nás – přemítal sovětský vůdce –, abychom vymysleli něco neméně účinného […] Něco, po čem by Američanům přešla veškerá chuť k opakovanému napadení Kuby […] Ale co přesně, když je tak nesmírně vzdálená?“[34]

Hrozivá situace, v níž se socialistická země ve vzdálené karibské oblasti ocitla, se podle něj vyhrotila natolik, že začal o konkrétních variantách jejího řešení hovořit s blízkými spolupracovníky a představiteli vrchního velení a generálního štábu ozbrojených sil. V zatím předběžných neoficiálních rozhovorech o tom, jak reagovat na případný americký útok, padaly různé návrhy. Točily se kromě jiného kolem hledání námořních a suchozemských přepravních cest a tras pro dodávky těžké konvenční výzbroje. Jejich využití bylo však obtížně uskutečnitelné. Většinou vedly přes státy, na jejichž souhlas se nedalo spoléhat.

Debata kolem těchto a dalších námětů a návrhů o způsobech pomoci Kubě, s nimiž přicházeli zejména nejvyšší vojenští velitelé, se stále více komplikovala a stávala se téměř bezvýchodná. S tím se Chruščov, podporovaný Mikojanem, nemohl a nechtěl v žádném případě smířit.

„Ponechat mladou kubánskou revoluci na pospas osudu by vedlo ke ztrátě věrohodnosti a prestiže Sovětského svazu. A mě samotného by všichni pokládali za žvanila…,“ častokrát opakoval.

V následujících týdnech rozhodování o spolehlivém zajištění bezpečnosti Kubánské republiky soužilo Nikitu Sergejeviče „ve dne v noci, a dokonce i ve snech“. Při hledání řešení s tím souvisejících problémů jej pronásledovaly „noční můry“.[35]

Uvažování o této pro něj zásadní otázce bylo ovlivňováno mnoha událostmi, okolnostmi, osobními zkušenostmi, tajnými informacemi, ale i nahodilými jevy. Jedním z relativně náhodných podnětů se možná stala Kennedyho poznámka na tiskové konferenci v Bílém domě 7. března 1962. Prezident odpovídal na dotaz jednoho žurnalisty ohledně jeho stanoviska k vytváření pásem bez jaderných zbraní. Řekl, že jak na fóru OSN, tak i mimo něj vzniklo kolem této otázky mnoho složitých a dosud nezodpovězených otázek. Nakonec jakoby mimochodem poznamenal, že vytvoření bezjaderného pásma by v podstatě ztratilo smysl, kdy v případě střetu mezi některými státy by mohla být raketa s nukleární náloží vypálena na ten či onen stát mimo takovou zónu třeba ze vzdálenosti pěti tisíc mil.[36]

Jeho slova si Chruščov vyložil po svém. Zdá se, že Američané nepřikládají zóně bez raketo-nukleárních zbraní podstatný význam. Asi by jim tedy nemělo vadit, kdyby sovětské rakety středního a středně dalekého doletu byly umístěny poblíž hranic Spojených států, podobně jako jsou americké rakety Jupiter rozmístěny nedaleko od nás v Turecku a poměrně blízko i v Itálii. Ostatně rakety Thor na základnách ve Velké Británii vybudovaných koncem padesátých a počátkem šedesátých let také nejsou daleko.[37] Navíc sovětské velení může nyní na rozdíl od stavu v únoru již počítat s dostatečným počtem raket podobného typu – R-12 a R-14.[38]

Souběh Chruščovových úvah se strategickými bezpečnostními opatřeními k „ochraně“ západních hranic prováděných velením RVSN (Raketnyje vojska stratěgičeskovo naznačenija, Raketová vojska strategického určení) ho nejspíše přivedl k nové myšlence – přemístit větší část raket středního a středně dalekého doletu a nukleární munici přímo na Kubu, prostě blíž k americkým břehům. Ve výhodném časovém momentu následně vyhlásit jejich rozmístění na Kubě a přinutit tak Američany vzdát se přípravy jejího vojenského napadení a likvidace Castrova režimu.

Byl to riskantní nápad. Nechával si jej zprvu pro sebe. Nebyl si v té době zcela jist, zda jeho záměr má reálnou naději na úspěch. Později ve svých memoárech uvedl, že od samého počátku zevrubně probíral svou ideu se všemi členy předsednictva a nejvyššího velení. Zdaleka tomu tak nebylo. O svém nápadu se začal nejprve radit s jednotlivci, jimž důvěřoval. Chtěl s nimi zvážit všechna pro a proti a dohodnout se na základní variantě vojenské pomoci Kubě.

Někdy koncem dubna 1962 předestřel svou myšlenku Mikojanovi. Podobně jako Chruščov také on jezdíval o víkendech do vládního rekreačního komplexu v Gorkách v podmoskevské oblasti. Podle Mikojanova syna Serga měl Nikita Sergejevič při společné procházce v zahradě předsedovy vily otci říci, že Kennedy stojí před nelehkým rozhodováním.

„Z depeší, které dostávám, se události v Karibiku vyvíjí nedobře,“ svěřil se mu. „Kennedy se niterně možná nechce smířit s použitím síly. Nemá ale dost pevnou pozici, aby odolal silnému nátlaku ze strany Pentagonu a CIA […] Jeví se mi to tak, že invaze je nevyhnutelná. Proti Kubě se chystá nový úder. Vláda a velení se jistě budou chtít vyvarovat chyb, které přivodily krach vylodění v Zátoce prasat v dubnu minulého roku […] Tentokrát nasadí nesrovnatelně mohutnější síly…“

„Za této situace,“ upřesnil, „nevidím jiné řešení než vyslat naše nukleární rakety středního doletu přímo na Kubu! Jejich rozvinutí na ostrově odradí Američany od přípravy invaze. Možná potom ani nebude vůbec nutné je použít […] Bude ovšem naprosto nezbytné provést takovou operaci co nejrychleji a v nejvyšším stupni utajení […] Nejlépe v září nebo v říjnu, aby nebyla prozrazena před listopadovými volbami 1962…“[39]

Po nich by prezidentovi zaslal memorandum o opatřeních uskutečněných k obraně Kuby. Tuto oficiální zprávu by snad přijal stejně tolerantně, jako já jsem toleroval instalaci amerických raket v Turecku, Itálii a Velké Británii. Narážel tím hlavně na turecké a v druhém plánu na italské základny raket MRBM typu Jupiter a britské základny raket typu Thor.

Mikojan pokládal Chruščovovu myšlenku za riskantní. S razantní podporou Fidelova režimu však naprosto souhlasil. Nicméně vyjádřil obavy, že její uskutečnění by mohlo vyvolat mezinárodní krizi. Měl zejména pochybnosti, zda přepravu raket, jejich rozmísťování a budování odpalovacích stanovišť, přesun početného „technického“ personálu, jakož i dovoz dalšího potřebného vojenského materiálu, je možné utajit. Také upozornil, že předtím, než bude jeho návrh posuzován v předsednictvu, bude nezbytné poradit se s Fidelem Castrem.

V těchto debatách Chruščov uznal, že vojenská pomoc v navrhované podobě bude spojena s velkým rizikem. Přesto důrazně trval na tom, že „Sovětský svaz má povinnost učinit všechno, co je v jeho silách, aby ochránil a udržel Kubu jako socialistický stát. Jeho existence se pro ostatní latinskoamerické země stala zcela novým vzorem revoluce“… [40]

„Ježka do kaťat“

Počátkem května 1962, kdy již nastávaly teplejší dny a od moře vála osvěžující bríza, přijel Chruščov po prvomájové oslavě v Moskvě na tři dny opět na svou oblíbenou dáču v Picundě. Odpočíval v pohodlném křesle pod slunečníkem na písečné pláži a zamyšleně pozoroval lehce se vlnící mořskou hladinu. Přemítal, jak svou myšlenku, o níž se nedávno zmínil Mikojanovi, přeměnit v operační záměr. Trochu netrpělivě očekával návštěvu ministra obrany maršála Rodiona J. Malinovského. Pokládal ho za důvěryhodného soudruha a pozval ho sem k „urgentnímu projednání momentálního stavu obranyschopnosti země“. Ve skutečnosti se s ním chtěl poradit, zda jeho představa o raketové podpoře Kuby je vojensky proveditelná.

Jakmile mu ochranka oznámila, že maršál přijíždí, opustil pláž. Zanedlouho vešel v domácím úboru do vestibulu rezidence a srdečně se s ním uvítal. Chruščov si vážil Malinovského za neochvějný postoj na nešťastném pařížském summitu v květnu 1960. Stal se pro něj „pravou rukou“ při rozhodování o vojensko-politických otázkách.

Maršál zachoval subordinaci a rovnou přešel k hlášení vrchnímu veliteli ozbrojených sil: „Soudruhu první tajemníku, početní stav a technické parametry mezikontinentálních raket jsou neuspokojivé, ne-li alarmující…“

Následně konstatoval známá základní fakta z dvoudenního zasedání Rady obrany konaného zde v utajení počátkem února. Některé skutečnosti týkající se strategických raket upřesnil.[41]

S odvoláním na závěry Rady obrany z února 1962 ho požádal o předběžný souhlas s dodatečnými finančními náklady na modernizaci výrobní technologie, zintenzivnění produkce Jangeľovy R-16, zvýšení počtu a modernizaci variant uvedených typů s označením R-12U a R-14U a testování zdokonaleného typu Koroljovovy semjorky označeného R-7A.

Po únorovém sezení Rady obrany si Chruščov více než kdykoli předtím uvědomoval nedostatky a objektivní obtíže související s rozvojem a modernizací těžkého strategického raketo-nukleárního potenciálu. Na druhé straně ho povzbudila informace o taktických raketách, i když ho po únorové debatě v Picundě a pročtení zápisů nepřekvapovala. Blesklo mu hlavou, že mu poskytuje výrazný argument pro jejich využití k obraně Kuby.

Všechno, co a jak mu zatím Malinovskij sdělil, zjevně směřovalo k získání jeho souhlasu s návrhy na schválení mimořádných finančních výdajů. Nyní se jimi ale zabývat nechtěl. Zamračeně naslouchal údajům, s nimiž ho Malinovskij znepokojeně seznamoval.[42]

„O tom není třeba dál hovořit,“ překvapivě ho přerušil Chruščov mávnutím ruky. Jako by pozapomněl, co předtím vyslechl, šibalsky se ho po chvíli otázal: „Rodione Jakovleviči, a co takhle hodit strýčkovi Samovi ježka do kaťat…?“[43]

Aniž vyčkal jeho odpovědi, stručně vyložil svou ideu umístění nukleárních raket na téměř 9000 kilometrů vzdáleném karibském ostrově.

„Dejme tomu, že bychom byli nuceni z vážného důvodu obsadit a zpacifikovat ostrov vzdálený od našich hranic sto čtyřicet kilometrů. Přitom bychom předpokládali, že se jeho obránci budou úporně a obětavě bránit. […] Vy byste ale dostal rozkaz dobýt jej jakýmikoli vojenskými prostředky s výjimkou nukleárních zbraní. Za jak dlouho byste ten ostrov obsadil?“ položil mu spekulativní otázku.

„Odhaduji, že by to trvalo tři až pět dnů, možná týden,“ odpověděl Malinovskij.

„Vidíte. Jak bychom tedy mohli poskytnout pomoc napadené Kubě?“ zvolal Chruščov. „Nijak. Než bychom na druhý konec světa dorazili, bylo by po všem. […] Jak se říká v ruském přísloví, po rvačce jsou ti pěsti k ničemu…“

„Ano, je to tak, Nikito Sergejeviči…,“ přikývl Radion Jakovlevič.

Takový zvrat v jednání byl typickým projevem Chruščovova chování od samotných počátků jeho politické kariéry. Rád uváděl příklady a příměry ze života a přísloví z lidové moudrosti. Někdy poněkud obhrouble žertoval, škodolibě se vysmíval, ale nejednou se uchyloval i k výhrůžkám. Naopak vůči zlovolným a nevyzpytatelným lidem Stalinova typu se choval s vědomím, že chce-li přežít, nesmí se s nimi nikdy dostat do sebemenší rozepře. Jako by se v jeho stylu chování zrcadlil archetyp vychytralého ruského mužika, jemuž dělalo radost, když se mu podařilo šikovně přetrumfnout nebo vyvést z míry svého souseda v hádce o kousek půdy, kozu, krávu či koně. Na druhé straně, ocitl-li se v nevýhodě, uměl spornou záležitost obrátit v žert, anebo ji pod nějakou záminkou raději ukončit.

Opatrný souhlas Mikojana a shoda s Malinovským po návratu do Moskvy posílily Chruščovovu snahu získat pro svůj záměr podporu dalších vysokých stranických a vojenských činitelů i odborníků. Pod jeho vedením vznikla nevelká neformální pracovní skupina ad hoc. Kromě Mikojana a Malinovského se jejích schůzek zúčastňoval Kozlov a šéf KS Uzbekistánu a kandidát předsednictva ÚV KSSS od 31. října 1961 Šaraf Rašidovič Rašidov (1917–1983) jako údajně osvědčený propagátor komunistického systému v některých bývalých koloniálních zemích.

Z vojenských představitelů a odborníků se Chruščov spoléhal hlavně na Malinovského a náčelníka generálního štábu a náměstka ministra obrany maršála Matvěje Vasiľjeviče Zacharova (1898–1972), jehož povýšil do nejvyšší vojenské hodnosti 8. května 1959, a na maršála S. S. Birjuzova.[44] Po odvolání „nespokojeného“ maršála K. S. Moskalenka, jenž se na zasedání Rady obrany v únoru 1962 kriticky vyslovil ke kvalitě raketo-nukleárního arzenálu, dosadil 25. dubna 1962 Birjuzova na post vrchního velitele raketových vojsk strategického určení. Jak Zacharov, tak Birjuzov jeho kubánský plán plně podporovali.

Na porady byli k některým otázkám zváni dva diplomaté – ministr zahraničí Andrej Andrejevič Gromyko a počátkem května nově jmenovaný velvyslanec A. Aleksejev,[45] který se chystal převzít zastupitelský úřad na Kubě.

Na jedné z prvních schůzek Mikojan znova vyslovil svou připomínku ohledně projednání dislokace nukleárních raket s Castrem a varoval před rizikem vzniku krize, budou-li rakety a další výzbroj, jakož i personál, odhaleny. Chruščov se nechtěl s Mikojanem přít a zbytečně ztrácet čas.

„Přenechme tuto záležitost raději odborníkům. Ti už posoudí, jak naši akci provést tak, aby na to Američané nepřišli,“ odbyl jeho výhrady. „A pokud jde o Fidela, vyšleme k němu s mým osobním vysvětlujícím dopisem soudruhy Rašidova, Birjuzova, Aleksejeva a další dva až tři odborníky. […] Jistě dokáží jemu a ostatním členům kubánského vedení objasnit naši představu vojenské pomoci…“

Neformální debaty ho celkem uspokojily. Naznačily, že jeho idea nachází podporu. Svolávání dalších schůzek přerušil 15. května 1962 vzhledem k plánované návštěvě Bulharské lidové republiky. Následujícího dne odletěl do Varny…

Rozhodnutí z Jevksinogradu

Dopoledne 17. května se Chuščov doprovázený Gromykem setkal s pohlaváry bulharského stranického a státního vedení. Bulharská vstřícnost a pohostinnost ho potěšily. Po obědě téhož dne se rozhodl, že v malebném Jevksinogradu zůstane ještě dva dny. Přitahovala ho krása bohatě rozkvetlé přímořské flóry v rozlehlé palácové zahradě, z níž se otvíral pohled na mořské pobřeží. Obvykle chodíval v doprovodu svých hostitelů a spolupracovníků. Tentokrát chtěl zůstat sám. Zamyšleně se procházel po parku a přemítal, jak se s kubánským problémem vypořádat.

Vylíčení otcova krátkého pobytu v jevksinogradské vládní rezidenci jeho synem Sergejem a také vzpomínky samotného Chruščova prozrazují, že jeho úvahy se rozvíjely přibližně takto: Jako předseda Rady ministrů SSSR a tajemník ÚV KSSS jsem se ocitl v nesmírně těžké pozici. Dnes na mě spočívá nejen odpovědnost, ale i povinnost poskytnout pomoc Kubáncům tak, abychom se vyhnuli válce… Hlupáci začnou válku lehko, ale potom i rozumní nevědí, co dělat, zvlášť jde-li o válku nukleární… Amerika nás obemkla svými vojenskými základnami, včetně raketových v Anglii, Itálii, Turecku, Západním Německu a kdoví kde ještě… A co když budeme jednat stejně a po dohodě s kubánskou vládou rozmístíme na jejím území také rakety s nukleárními hlavicemi? To by možná Spojené státy od válečných akcí odradilo. Kdyby se situace vyvinula takto, nedopadlo by to zle. Vznikla by rovnováha strachu, alespoň v tom smyslu, jak to chápe Západ…

Bezpodmínečnou podmínkou – rozvíjel své úvahy – však je přepravit a umístit tam rakety v naprostém utajení. Poté, co bychom jejich existenci zveřejnili, Spojené státy by si musely hodně rozmyslet, zda se rozhodnou je zničit. Kdyby se k tomu nakonec odhodlaly, byla by značná část raketo-nukleárního systému na ostrově zajisté zničena. Nějaké prostředky by přesto zůstaly bojeschopné. Stačila by jejich čtvrtina nebo jen desetina, dokonce i jedna nebo dvě střely, a byli bychom stále schopni zasáhnout New York. Při tomto úderu by ale zahynulo strašně moc lidí… Kolik, to nevím. Ale teď zacházím příliš daleko…

Chruščov si v těchto chvílích – a ještě víc v následujících týdnech – velmi dobře uvědomoval, že Spojené státy udělají všechno možné, aby předem veřejně signalizované a s Kubou dohodnuté instalaci raket zabránily. Především by nepochybně zahájily celou škálu vojenských protiakcí, které by jim získaly čas jak k odvrácení dovozu raket, tak ke spuštění protisovětské politicko-diplomatické a mediální kampaně. Jeho „raketový“ projekt pomoci Kubě by tím s velkou pravděpodobností zkrachoval.

Z těchto úvah „pro a proti“ vykrystalizovala utkvělá představa, že „zvítězí ten, kdo dokáže lépe klamat a jednat skrytě“. Po událostech vyvolaných sestřelením špionážního letounu U-2 a následujících „lžích“ Eisenhowera si s takovým postupem žádné výčitky nedělal. Od amerického prezidenta dostal názornou lekci a prostě ji bral jako „půjčku za oplátku“. Měl za to, že utajení a mlžení kolem předpokládané operace poslouží dobré věci – ochrání slabého před silným, oběť před agresorem… [46]

SPLÉTÁNÍ UZLŮ

Na nebezpečné cestě

Sklon kchytračení zaváděl Chruščova na falešnou anebezpečnou cestu. Stejně tak itouha přetrumfnout protivníka. Přesvědčoval sám sebe, že poté, co Američané již dávno obklíčili Sovětský svaz, akdy nyní ohrožují revoluční Kubu, má jeho vláda morální právo na odvetnou akci. Chruščov se při posuzovánísituace, která se ve vzdálené karibské oblastizačala vyvíjet, přepočítal. Nebral plně vúvahu, že mezi poměrně zklidněným sovětským aamerickým azvětší části izápadoevropským vnímáním postberlínského období studené války anapětím vKaribiku existuje podstatný rozdíl. Odhlédl od přirozených historicko-logických momentů působících na chování análady širokých vrstev Američanů.

Zvláštnost zcela změněné situace popsal Sergej Chruščov:

„Skutečnost byla taková, že jsme si přes naše protesty na raketové obklíčení nějak zvykli. Asi tak, jako si třeba Italové přivykli žít pod Vesuvem aEtnou nebo jako si obyvatelé ostrovů vAtlantiku aPacifiku zvykli na uragány atajfuny. Naproti tomu umístění cizích jaderných raket několik desítek kilometrů od vlastních hranic nemohli Američané za žádnou cenu přijmout. Tím méně si na ně zvyknout. Dalo se předpokládat, že budou-li na ostrově rozmístěné rakety odhaleny, vyvolá to nesmírný psychologický šok. Dosavadní přesvědčení Američanů oabsolutní bezpečnosti země založené na Monroeově doktríně, jejímž jedním ze základních principů zůstávala nepřípustnost přítomnosti jakékoli cizí ozbrojené síly na západní polokouli, bude otřeseno. Nastane veřejné pobouření nad ohrožením tradičních imperiálních práv avydržených nároků Spojených států rozhodovat ve všechknim přilehlých oblastech, včetně Karibiku…“[47]

Rozměr takového šoku aodporu– rozvedl svou myšlenku– by několikanásobně přesáhl otcovy dosavadní poněkud omezené představy ořešení kubánské otázky. Jeho dopady adůsledky by se ani tolik nedotkly amerického prezidenta avlády jako mnohem více veřejného mínění dlouhodobě formovaného amanipulovaného naprostou většinou mediálních prostředků. Vplné síle by se promítly vpostojích celebrit, představitelů americké politické třídy, včetně členů obou komor Kongresu bez ohledu na jejich stranickou příslušnost, avysoké vojenské hierarchie. Proti jejich velmi pravděpodobně zběsilé odezvě by iten nejrozumnější názor nemohl obstát.

„Pokud bych měl vyslovit svůj osobní názor, myslím si, že kdyby otec při svém prognózování věnoval více pozornosti mocného vlivu těchto jestřábů azběsilců, možná by zvolil méně nebezpečnou linii svého postupu […] To jsou ovšem pouhé dohady…“[48]

Po příletu na Šeremťjevo prvního tajemníka tradičně očekávali členové akandidáti předsednictva Ústředního výboru KSSS. Po krátkém přivítání je informoval otom, že se rozhodl svolatkrátké mimořádné zasedání do Kremlu. Jedná se o„velmi závažnou záležitost“. Nepokládá za vhodné hovořit oní na letišti. Přibližně za hodinu se všichni sešli vzasedací místnosti vlády vSenátním paláci kremelského areálu.

Obvykle zahajoval jednání stručnou zprávou ouskutečněné zahraniční cestě avylíčením svých dojmů apostřehů. Tentokrát bez jakýchkoli formalit svážnou tváří jim vyložil své pojetí vojenské pomoci Kubě, kněmuž dospěl vBulharsku. Aniž by se přitom jakkoli zmínil, že svou představu ozajištění obrany vzdáleného ostrova předtím důvěrně projednával svybranými spolupracovníky.

„Pokládám za svou povinnost upozornit, že zamýšlená akce ssebou přináší mnoho neznámého anepředvídatelného. Současně chceme udělat všechno, co by zajistilo trvalou bezpečnost Kuby. Tato země se stala pochodní apřitažlivou sílou pro všechny zbídačované národy Latinské Ameriky, které bojují proti vykořisťovatelským americkým monopolům […] Rozhořívající se plamen socialismu zažehnutý na Kubě posílí jejich boj za nezávislost […] Je nanejvýš naléhavé si uvědomit, že bychom mohli být kvůli naší pomoci zataženi do války […] Musíme proto jednat tak, abychom jí zabránili aochránili inaši vlast…,“ uzavřel své sdělení.[49]

Nakonec vyzval přítomné, aby jeho zatím všeobecně formulovaný návrh nejdříve důkladně uvážili. Na čtvrtečním zasedání politbyra měli mít všichni možnost vyjádřit se kněmu důkladněji…

Již napondělí 21. května 1962 Chruščov svolal Radu obrany apozval na ni některé členy politbyra avysoké státní funkcionáře. Poměrněstručně seznámil její účastníky se svou základní představou vojenské pomoci Kubě včetně rozmístění raketo-nukleárních zbraní na ostrov.[50]

„Rozhodujeme-li se vyslat na Kubu nukleární rakety,“ prohlásil, „vžádném případě to neznamená, že chceme zahájit válku. Naopak. Naším základním cílem je pouze zastrašit Spojené státy, aby ji proti Kubě nerozpoutaly[…] Počet expedičních jednotek, raket aostatních obranných prostředků by měl být spíš menší, aby jejich přeprava arozmísťování byly udrženy vtajnosti co nejdéle. Nicméně natolik silné, aby byly schopné odrazit případný útok Američanů na naše odpalovací zařízení…“[51]

Alexej Kosygin, člen ÚV KSSS ačlen politbyra. V době kubánské krize místopředseda vlády. Později, v letech 1964–1980, dokonce předsedou vlády SSSR.

Zmínil se také opravomocích velitelů oddílů taktických raket sdostřelem až čtyřicet kilometrů aopatřených jadernými hlavicemi „pouze“ osíle dvou kilotun TNT. Záleží prý na nich, jak vyhodnotí stupeň hrozby takového útoku. Podle toho se rozhodnou kjejich nasazení bez „svolení Moskvy“.

Vnásledné debatě ho podpořili zejména „kubánský expert“ Mikojan, již předtím informovaný Malinovskij aKozlov. Ostatní členové se omezili jen na pár formálních poznámek. Následně se Rada usnesla přijmout Chruščovův koncept vojenské pomoci arozhodla „… rozmístit na Kubě rakety středního astředně dlouhého doletu typu, jakož isoučásti všech potřebných druhů zbraní…“.

Supertajný zápis, který pořídil generálplukovník Semjon P. Ivanov, se pak stal výchozím podkladem pro zpracování čtrnáctistránkového textu– Memoranda onasazení sovětských ozbrojených sil na Kubu pro soudruha Chruščova. Obsahovalo již konkretizovaná organizační aoperační opatření. Svým rozměrem značně překračovala Chruščovovy představy.[52] Byla vtělena do operačního plánu označeného kódem Anadyr.[53]

Vypracovaný operační plán podepsali bez uvedení hodností Malinovskij aZacharov. Věcnou správnost potvrdil zástupce náčelníka generálního štábu generálplukovník S. P. Ivanov. Chruščov jako vrchní velitel ozbrojených sil SSSR jej obdržel dopoledne 24. května 1962. Bylo to otři dny dříve oproti termínu vyslovenému na informativní schůzce předsednictva po příletu zBulharska. Mezitím dostal zPrvní hlavní správy KGB (rozvědky) azpravodajské správy Generálního štábu informace, že ohrožení Kuby ze strany Spojených států zesiluje.[54] Začal sprotiopatřeními spěchat achtěl mít návrh plánu Anadyr kdispozici před zasedáním předsednictva svolaného natýž den odpoledne.

Po obdržení se do něj ihned začetl. Komplexnost konkrétních opatření vtělené do plánu operační správou generálního štábu ho kvůli zjevně rozměrné amimořádné realizační nákladnosti operace zaskočila. Na druhé straně ocenil konkrétnost, přesnost a„štábní kultura“ dokumentu jej natolik zaujaly, že od svých představ týkajících se rozsáhlosti vojenské expedice na Kubu asní souvisejícím požadavkem jejího co nejdelšího utajení ustoupil aplně se za plán postavil.

Vtěch několika málo hodinách studia operačního plánu si Chruščov zcela neuvědomil– ajestliže ano, pak jen částečně–, že uskutečňování jeho ideje se zcela vymyká jehodosavadním běžným úkolům apovinnostem prvního tajemníka. Až poněkolika dnech pochopil, že vorganizaci, řízení akontroly plnění schváleného plánu nastává pro něj zcela nová situace. Rozhodující úlohu fakticky převzal generální štáb atím skupina nejvyšší vojenské hierarchie plně odhodlaná prokázat sílu amoc sovětských ozbrojených sil– iza cenu zasazení nukleárního úderu…

Plán Anadyr

Na zasedání členů akandidátů politbyra, jež se sešlo pozdě odpoledne 24.května, byl také povolán zástupce náčelníka generálního štábu, tajemník Rady obrany anáčelník zpravodajské správy generálplukovník Ivanov. Až ke konci jednání byli přizváni tajemníci ÚV KSSS. Na Chruščovův pokyn rozdal hned na počátku Memorandum aseznámil přítomné shlavními body plánu Anadyr spoznámkou, že jsou určené pouze kpřečtení. Chruščov se dotázal, zda opodstatě asmyslu jeho návrhu, který jim vneděli sdělil, přemýšleli, azda po vyslechnutí nových zásadních informací hodlají své názory blíže upřesnit či doplnit. Všichni zamyšleně přikyvovali.

První vystoupil Otto V. Kuusinen:[55] „Nikito Sergejeviči, jávám naprosto důvěřuji,“ prohlásil, „předkládáte-li návrh spřesvědčením, že je nevyhnutelné vámi navrhované řešení přijmout, pak pojďme do toho […] Přitom bychom měli vzít vúvahu, že se můžeme ocitnout před těžkým rozhodováním…“

Chruščov se později svému synovi svěřil, že Kuusinenova důvěra ho potěšila. Na druhé straně mu prý jeho úkol zkomplikovala. Kladla hlavní odpovědnost za splnění návrhu pouze na něj. Jednoznačný souhlas, aniž bycokoli poznamenali, vyjádřili někteří další členové předsednictva– L. I. Brežněv, G. I. Voronov, A. N. Kosygin, D. S. Poljanskij. Výrazněji podpořil Chruščovův návrh F. R. Kozlov. Se zřetelným zdůvodněním naléhavosti vojenské podpory Kuby vystoupil A. I. Mikojan. Zdůvodu nemoci nebo kvůli „jiným závažným povinnostem“ se jednání nezúčastnili A. P. Kirilenko, N.V. Podgornyj, M. A. Suslov aN. M. Švernik.[56]

Hlavní příčinou pasivity aneúčasti převážné části nejvyššího stranického orgánu byla nepružná ahluboce zakořeněná byrokratická struktura stranické astátní moci. Podstatné iaktuální rozhodování dění vtéměř všech oblastech správy abezpečnosti země ikultury záviselo aodvíjelo se od postojů ajednání vzásadě jediného člověka– prvního tajemníka ÚV KSSS avrchního velitele ozbrojených sil. Tomu navenek odpovídal vzájemně loajální konsensus při projednávání vnitropolitických azvláště ekonomických afinančních otázek. Pro členy vysokého politického grémia se tento způsob výkonu vládní moci stal standardní normou. Představoval záruku zajištění jejich osobních zájmů aprivilegií. Jestliže se najednou dostalo na pořad dne téma, které se jejich zájmů svou odtažitostí od domácích problémů netýkalo, ponechali odpovědnost za jeho řešení podle dosavadních zvyklostí na prvním tajemníkovi apředsedovi Rady ministrů.

Ovzduší navyklého formálního souhlasu pozměnilo vystoupení služebně nejstaršího člena předsednictva A. I. Mikojana.[57] Pouze on vyjádřil svůj celkový postoj obšírněji. Dospěl knázoru, že to, očem nyní „rozhodujeme, je krokem až na hranu nebezpečného avanturismu. Tkví vtom, že naše touha zachránit Kubu může nás samotné zaplést do běsů raketo-nukleární války. Svědomím její hrůznosti proto musíme nasadit všechny své síly, aby nebyla vyvolána. Jinak by to byl znaší strany skutečně čirý avanturismus…“.

„Současně stojíme před závažnou otázkou,“ pokračoval po chvíli, „máme-li žít pod tlakem abýt stále paralyzováni strachem, aby ta či ona akce na ochranu vlastní nebo našich přátel nevyvolala válku […] Za takových podmínek by kválce určitě došlo […] Nepřítel rychle pocítí, že se bojíme aže nás ibez války přinutí ustupovat. Tím mu poskytneme možnost uskutečňovat jeho cíle […] Svou bojácností apovolností ho natolik povzbudíme, že přestane být obezřetný aopatrný aztratí ze zřetele horizont, za nímž je válka nevyhnutelná. Takové je moje zásadní stanovisko kpřijetí návrhu vojenské pomoci Kubě…“[58]

Vdiskusi nicméně zaznívaly imomenty velmocensky silových postojů vyjadřované typicky aparátnickým žargonem. Přemístění „soudobých zbraní“ do bezprostřední blízkosti Spojených států amerických by mělo ukázat „znatelnou roli“ Sovětského svazu vglobálnímsoupeření dvou systémů a„tím výrazně posílit prestiž mladého kubánského státu vočích desítek států vAsii aAfrice“.

Stakovými apodobnými názory Chruščov obecně souhlasil. Nikoli prvoplánovitě. Vzávěru debaty znovu zdůraznil, že navrhovaný plán vojenské pomoci Kubě nesmí vyjít vžádném případě najevo. Jeho odhalení by nepochybně vyvolalookamžité odvetné akce americké vlády. Snadno by jejím ozbrojeným silám umožnilo získat kontrolu nad celým operačním prostorem aplán vpředstihu zmařit. Trval na tom, aby veškerá opatření, jež zjeho návrhu vyplývala, byla sohledem na zabezpečení jejich úspěchu aminimalizace jejich rizika prováděna obezřele avnejvyšším stupni utajení.

„Opatrnost neznamená strach,“ uklidňoval své kolegy asoučasně je nabádal, „nebojme se však naše poslání důsledně prosadit. Jinak ničeho nedosáhneme…“[59]

Klíčový bod usnesení, na němž se členové předsednictva po ukončení diskuse jednomyslně shodli, zněl: „… přijali jsme rozhodnutí, že je účelné rozmístit na Kubě rakety snukleárními hlavicemi. Tím postavit Spojené státy americké před skutečnost, že vpřípadě jejich rozhodnutí vtrhnout na kubánské území, bude mít Kuba možnost provést odvetný zdrcující úder […] To zadrží mocipány od invaze na Kubu.[60]

Neoficiální rukopisný záznam jednání pořídil generál Ivanov.[61]

Chruščov si byl vědom, že formulace týkající se „možnosti Kuby zasadit odvetný zdrcující úder“ je nebezpečně zavádějící. Předbíhala událostem, jež se nedaly předvídat. Prohlásil, že přijaté usnesení aodpovědnost za jeho splnění by se mělo ještě „vytříbit“. Vytříbení chápal tak, že všichni členové akandidáti předsednictva přebírají spoluodpovědnost za uskutečnění schváleného plánu ajsou si přitom plně vědomi rizika válečného konfliktu se Spojenými státy. Právě to měli svým podpisem potvrdit. Upozornil také, že závažným aspektem „vytříbení“ či „krystalizace“ budoucí vojenské pomoci Kubě je její projednání sCastrem.

Následně požádal všechny přítomné účastníky, aby susnesením odkazujícím na operační opatření plánu Anadyr vyjádřili svůj souhlas písemně. Požadavek se vztahoval ina momentálně nepřítomné kandidáty předsednictva atajemníky. Nepřítomní členové politbyra byli telefonicky, anebo telegraficky vyzváni, aby se co nejdříve dostavili kpodpisovému aktu. Generál Ivanov dal ihned vyhotovit strojopisný originál přísně tajného usnesení. Předložil jej kpodpisu Chruščovovi apak per rollam sedícím funkcionářům. Podle zavedené zvyklosti členové poznamenali „pro“ (za), podepsali se aodešli. Znich Mikojan před své jméno, respektive šifru, „pro“ (za) nezapsal. Ivanovem přivolaní funkcionáři, aniž byli sobsahem memoranda předtím seznámeni, signovali pouze doložku „obeznámen stextem usnesení“.

Po ceremoniálu kolem podepisování dokumentu se Chruščov odebral do své pracovny. Zanedlouho mu zatelefonoval Ivanov, že „operace“ je vpořádku.

„Pouze Anastas Ivanovič jaksi zapomněl připsat pro…,“ dodal poněkud rozpačitě. „Jen on sám? Nebo ještě někoho zradila paměť?“ zpozorněl Chruščov. „Prosím vás, zajeďte hned za Mikojanem, pokud už odjel. Jde ozávažný akt souhlasu, kterému by se nikdo neměl ztoho či onoho důvodu vyhýbat. Já mu předtím ještě zavolám…“

Ivanov stajným zápisem usnesení vaktovce (!) Mikojana zastihl doma. Kuklidnění Nikity Sergejeviče dopsal před své jméno „pro“…

Řízení operace Anadyr bylo svěřeno náčelníkovi generálního štábu maršálu Zacharovovi.[62]

Za provádění hlavních součástí plánu ve stanovených etapách ručil ministr obrany maršál Malinovskij, který kompletní plán podepsal 14.července 1962. Vsupertajné komunikaci používal krycí jméno Direktor, anebo Trostnik

Samotný Chruščov signoval plán otři dny později. Spřijetím mimořádně riskantního vojenského plánu asním spojeného politicko-strategického cíle před ním vyvstaly strasti, nesnáze akolize, jež zásadně ovlivnily jeho politický iosobní osud. Mnohdy proti vlastní vůli ho nutily uvolnit se zpout ideologických dogmat, která vyznával aveřejně hlásal, ale ioprostit se od emocí spjatých sjeho osobitými povahovými vlastnostmi. Daly mu důrazněji než kdykoli předtím na vědomí, že vmocenské hře, kterou nebezpečně rozehrál, nelze vsilokřivkách studené války dosáhnout totálního vítězství. Problémy, snimiž se střetl, jej podle Sergeje Chruščova možná přivedly ikzamyšlení nad povahou moci– co je jejím jádrem aco pouze jejím stínem.

Tajná mise do Havany

Blízké vztahy Fidela Castra a Nikity Chruščova počátkem šedesátých let 20. století přivedly svět až na pokraj jaderné katastrofy. Způsob ukončení kubánské krize ovšem jejich vztah citelně poškodil.

Skryté obavy

„Kutuzov“ na Kubu?

Nevole Fidela Castra

Přes moře aoceány

Spor oponorky

Proroctví