Copyright © Lucie Lukačovičová, 2021

Cover illustration and drawing © Jana Šouflová, 2021

Cover art © Jana Šouflová, 2021

Photo © Michal Kára, 2021

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0038-4 (print)

ISBN 978-80-278-1095-6 (ePub)

ISBN 978-80-278-1096-3 (mobi)

ISBN 978-80-278-1097-0 (pdf)

Kapitola I:
Zapomenuté starožitnosti

Hominem non patieris a monstris trucidari.

Nenecháš člověka napospas monstru.

* * *

Sollicitudo mundana tibi non convenit.

Světské starosti ti nepříslušejí.

* * *

Eum interficies qui auxilio monstri interfecit.

Zabiješ toho, kdo skrze monstrum zabil.

– Jus Asyli; Zákon Azylu

„Nechali rozsvíceno, dementi,“ zamumlal spokojeně Benedikt, i když si nebyl jistý, jestli ho mrtvý kamarád slyší. „Výborně.“

Sklonil se přes okraj střechy, na které ležel. Balkón pod ním poskytoval spoustu prostoru a od bytu ho dělila jen plně prosklená stěna. Tu se Benedikt chystal prokopnout, aby nemusel řešit, jestli jsou balkónové dveře zamčené nebo ne.

Uvnitř skomíravě poblikávalo několik žárovek, které se snažily nevzdat boj s noční tmou a s přítomností nadpřirozena. Pořád poskytovaly dostatek světla, aby lovec zvenčí dobře viděl. Ostatní technika, včetně mobilních telefonů, už podlehla a přestala fungovat.

Pokojem se potácely tři postavy, které vypadaly jako rozpouštějící se strašáci vymáchaní v ropě. Celí černí, ve tváři prakticky žádné rysy, nepřirozeně dlouhé paže se stejně podivně dlouhými prsty zakončenými drápy.

V rohu na podlaze se krčila majitelka bytu. Byla tak vyděšená, že ani nedokázala křičet. Benedikt věděl, že má ještě chvíli na to, dostat se dolů, než se monstrům povede ustálit se v nějaké použitelné formě – ve které do nich zároveň bude moct sekat. Svaly mu trnuly napětím. Tři protivníci byli ohavná přesila. Jenže vyhnout se boji by znamenalo nechat jim děvče roztrhat a sežrat.

Dybbukové byli v podstatě duchové, i když se dokázali zhmotnit, a Gabriel, ačkoli byl mrtvý, by to od nich mohl šeredně schytat. Benedikt ho v žádném případě nemínil do souboje zatáhnout.

Zhluboka se nadechl a připravoval se skočit.

Vzápětí někdo vykopl vstupní dveře z chodby.

Dybbukové se otočili po zvuku. První, co Benedikt z příchozího rozeznal, byl záblesk meče. Monstra zaváhala, což dalo útočníkovi dost času se zorientovat. Pak jedné ze zrůd odpadla hlava.

Zbývající nestvůry se vrhly na neznámého, ale ten se jim hladce vyhnul. Vzápětí vyrazil proti nim, sérií obratných seknutí je přinutil ustoupit. Byl oblečený v černém, na zádech mikiny s kapucí shozenou dozadu měl zelenou výšivku měsíčního srpku a řeckého písmene alfa. Světlé vlasy spletené v dlouhém copu, který mu sahal téměř ke kolenům. Na konci copu byly vlasy ovinuté kolem zeleného, pravděpodobně nefritového kruhu.

Nejbližší stvůra po něm okamžitě znova chňapla. Bojovník jen lehce trhl hlavou a nefritový kruh proletěl vzduchem silou bouracího kladiva, bez ohledu na takové detaily jako fyzikální zákony. Hrudník zasaženého dybbuka se doslova rozletěl na kusy.

Poslední monstrum se po plavovlasém muži ohnalo drápy. Kryl se rovným, na obě strany broušeným mečem, a než se nestvůra vzpamatovala, čepel jí projela od ramene až k boku. Zrůda stihla ještě naposled zachrčet a sesunula se k zemi.

Nastalo ticho, rušené jen uklidňujícím se dechem bojovníka a prskavým syčením, s nímž se v pramíncích černého kouře odpařovaly zbytky dybbuků. Muž počkal, až se tmavé skvrny vypaří z čepele. Lovec venku si všiml na zbrani kruhové hrušky zdobené zlatem a jakýmsi asijsky působícím ornamentem. V příští chvíli plavovlasý vrátil meč k pasu a bez ohlédnutí odešel.

Benedikt se celou dobu ani nepohnul. Zíral na záda odcházejícího muže. Naposled jsem ho viděl před deseti lety, když jsem se snažil odtrhnout jeho ruce od svého krku, pomyslel si. Tehdy se jeho obličej mnohem víc podobal mému, měl několikadenní strniště a pramínky vlasů ne delší než ke krku, nestejně zkracované nožem, jak jsme měli ve zvyku. Navíc měl tehdy rty zkrvavené od důkladné rány pěstí, kterou ode mne dostal. Změnil se od té doby hodně. Ale pořád to, bohužel, je můj mladší bratr.

Když si byl jistý, že kroky toho druhého odezněly na schodech domu, rychle seskočil na balkón. Otevřel si civilizovaně dveře, které byly naštěstí odemčené.

„Teodor si za těch deset let nechal dobře narůst vlasy,“ konstatoval Gabrielův duch, který se mu objevil za zády. Po skonu dybbuků mu zjevně otrnulo. „A taky si opatřil vynikající čepel.“

Benedikt se chystal něco jedovatého odseknout, ale pak mu pohled padl na mladou ženu zhroucenou na zemi. Rozhodl se nechat Gabrielovu poznámku bez povšimnutí. Nechtěl neznámou vyděsit tím, že bude mluvit s někým, koho přirozeně nemohla vidět.

„Jste zraněná?“ zeptal se jí věcně.

„Co to bylo?“ hlesla roztřeseně.

„Už je to pryč,“ pokusil se ji uklidnit. Opatrně k ní vztáhl ruce, a když se neodtáhla, jemně ji objal. Zároveň se mohl podívat, jestli jí někde oblečením neprosakuje krev; zdálo se, že fyzicky je v pořádku.

„Ty… věci…“ Zajíkla se.

Lovec se s povzdechem rozhlédl. Tuhle část své práce nesnášel, ale zároveň si na ní trval. Ostatně teď už si na ní trvat musel, protože neměl nikoho jiného, kdo by ji za něj udělal. Bylo by tak snadné prostě vykuchat pár nestvůr a odebrat se do slunce západu. Jenomže pak tu byly oběti, které sice přežily, ale nikdo je dál neřešil. Co s nimi bude? Dokážou se vyrovnat s traumatem? Zvládnou si nějak racionalizovat, co viděly? Zákon Azylu mluvil jasně: To nás nezajímá, od toho tady nejsme.

Benediktův pohled padl na převrženou láhev, rozlité víno a roztříštěnou skleničku.

„Udělalo se vám špatně. Požila jste nějaký alkohol?“ zeptal se.

„No… ano… trochu.“ Začínala se soustředit na jeho otázky.

Chápavě přikývl a poklepal si na bílou pásku s červeným zdravotnickým křížem, kterou nosil pod levým ramenem. Nadmíru se mu osvědčila.

„Tohle si vezměte, bude vám líp.“ Podal mladé ženě vitamínovou tabletu a ta ji poslušně spolkla. Zvolna se uklidňovala.

Placebo efekt je skvělá věc, pomyslel si.

„Co se vlastně stalo?“ chtěla vědět.

„Zavolal nás někdo ze sousedství. Neodpovídala jste na zvonění ani klepání, museli jsme vyrazit dveře. Ztratila jste vědomí, ale není to nic vážného,“ uklidňoval ji. „Podle všeho kombinace alkoholu, únavy, stresu, vyčerpání organismu a nevhodné životosprávy.“ Ostatně, kdo dneska má vhodnou životosprávu, že? pomyslel si. Všiml si zapalovače na nízkém stolku. „Jste kuřačka?“ otázal se.

„Ano,“ přiznala provinile. „Ale jen sváteční,“ dodala rychle.

„Zajděte ke svému obvodnímu lékaři na celkovou prohlídku. Na hospitalizaci to momentálně není, ale nezanedbejte to,“ poradil jí starostlivě. „Zdravotní pojišťovnu máte, předpokládám, všeobecnou?“

Přikývla. „A-ano. Děkuju, že jste mi pomohl. Asi… jsem to s tím pitím fakt přehnala…“

„Není zač, dělám jen svou práci.“

Benedikt opatrně vstal, tak, aby nebyly vidět dva zakřivené tesáky, které nosil pod kabátem. Gabriel, který se vznášel u dveří, mu gestem naznačil, že vzduch je čistý a mohou vypadnout.

* * *

„Tak tohle prošlo vcelku hladce,“ konstatoval duch, když opustili budovu Molochova a vydali se přes Letnou. „Nikdy mě nepřestane fascinovat, jak spousta lidí ochotně zapomene, co přesně viděli, když se jim trochu pomůže. Ochotně ignorují všechny nesrovnalosti, včetně toho, že doktoři nechodí po jednom a sami jen tak nevykopávají dveře.“ Zamyšleně se zadíval na pouliční lampu, která divoce zablikala, když pod ní prošel. „Tedy, dokud nenarazí na něco, co ignorovat opravdu nemohou.“

Benedikt neříkal nic. Ozval se, až když scházeli dolů platanovou alejí.

„Teodor. Je zpátky. Málem jsem ho nepoznal.“

„Přece sis nemyslel, že zůstane ve Vietnamu napořád, že ne?“ pozvedl obočí Gabriel.

Nemyslel, ale doufal, blesklo Benediktovi hlavou, ale nahlas to neřekl. Vážně jsem doufal, že ho už nikdy neuvidím? Nejspíš.

„Viděl jsi ten znak? Teo pořád pracuje pro Azyl,“ pronesl místo toho otráveně.

Gabriel se zastavil a zamyšleně si založil ruce:

„Proč je to problém – nebo lépe řečeno, proč si myslíš, že je to problém? Čekal jsi, že nebude?“

Benedikt se zarazil.

„Teodor,“ procedil mezi zuby, „se tady jen tak objeví a machruje s nějakým bojovým uměním, nejspíš s magickým mečákem navrch…“

„Myslíš, že se tam těch deset let válel u moře? To si piš, že zatraceně makal, aby se dostal tam, kde je,“ upozornil ho Gabriel bezohledně.

Lovec chvíli vypadal, že se bude dohadovat. Ale pak se jen otočil na patě a znovu vyrazil alejí:

„Pojďme se místo plkání radši podívat na Josefov, ať zjistíme, odkud přesně ti dybbukové vylezli.“

* * *

Gabriel byl schopen vcelku snadno sledovat pomalu blednoucí tmavé cáry táhnoucí se po zemi. Vypadaly trochu jako kusy urvané látky, trochu jako cákance oleje. Původně stopy zavedly ducha na Molochov, teď po nich kráčel v protisměru. Když se spolu s lovcem dostali ke zdi Starého židovského hřbitova, ani jednoho to nepřekvapilo.

Dybbukové byli instinktivně přitahovaní k fyzicky i emocionálně osamělým lidem, což jim většinou zaručovalo snadnou kořist. Extrémně silný pocit samoty je dokázal přilákat přes půl Prahy. Neobjevovali se úplně často, ale ve městech, která měla v historii nějaké ty pogromy, se čas od času vyskytli. Pokud se nějakému vandalovi povedlo poškodit větší počet židovských hrobů, mohlo se nestvůr uvolnit celé hejno. A pak měla tajná společnost Azyl plné ruce práce.

„Dej mi chvíli,“ řekl Gabriel a prošel zdí na druhou stranu.

Brzy byl zpátky.

„Obejdeme to, jsme na špatné adrese,“ oznámil stručně. „Nepřišli odtamtud, stopa pokračuje na druhé straně.“

Klikatící se nehmotné cáry je nakonec zavedly pod zadní okna domu, nad jehož vchodem chráněným ozdobnou mříží se skvěl ornamentální nápis: Starožitnosti – zastavárna.

„Musíme až do podkroví,“ oznámil duch, když se vrátil z průzkumu. „Ale nikdo tam není a okno je otevřené.“

Benedikt kývl, že rozumí. Teoreticky by to tam mohl nechat Gabriela důkladně prohledat samotného, ale nechtěl riskovat, že tam nějaký opozdilý dybbuk ještě zůstal schovaný.

Obratně vyšplhal po pouliční lampě, z ní přeskočil na nižší plochou stříšku. Tam už mu stačilo jen pár kroků rozběhu a další skok, aby se zachytil oběma rukama na kamenném parapetu a vyškrábal se dovnitř.

Dovolil si rozsvítit nevelkou kapesní baterku, která ovšem v Gabrielově přítomnosti strašidelně poblikávala a chvílemi zhasínala, jako v hororu.

Místnost, do níž se dostal, obsahovala několik polic pečlivě roztříděných starožitností. Duch výmluvně ukázal na jednu z nich. Byla to poškozená vyřezávaná mezuza, židovská schránka na svitek s vybranými pasážemi posvátného písma, určená k připevnění na rám dveří.

Dřevěné pouzdro nebylo roztříštěné, jen podélně rozštípnuté. Nejspíš přes den někomu upadlo a rozbilo se – a buď se dotyčný snažil škodu zamaskovat, nebo byl rozhodnut ji zkusit opravit někdy později.

„Tipnul bych si, že tam visely éterální zbytky povražděné rodiny původního majitele nebo něco podobně zábavného,“ konstatoval lovec.

„Stačilo vážně málo,“ povzdechl si Gabriel. „Drobná nehoda a málem jsme tu měli mrtvolu. Naštěstí jsou dybbukové courající Prahou poměrně nápadní. Tedy, pro nás.“

Benedikt jen přikývl. Řešení několika podobných nehod už měl za sebou a nevzpomínal na ně rád.

Prošel pro jistotu prostor podél zdí, takže mu neunikla dvířka, do kterých byl pečlivě vyřezaný kabalistický Strom života.

„Co je na druhé straně?“ zajímal se Benedikt.

„Nemůžu se tam dostat. Něco mi brání,“ oznámil mu Gabriel. „Vsadil bych si na tu nádheru na dveřích.“

Než mohl něco dodat, Benedikt vzal zkusmo za kliku. Když zjistil, že je zamčeno, vytáhl svou sadu šperháků.

„Máme nějaký důvod, proč tam lezeme a zvyšujeme pravděpodobnost, že tě tu někdo uvidí?“ chtěl vědět duch.

„Protože pokud tu mají kus podkroví chráněný proti nehmotným bytostem, tak by mě setsakra zajímalo, co tam schovávají,“ ucedil lovec. Vzápětí se ozvalo cvaknutí a on se protáhl dvířky. Gabriel, jehož teď už nic neomezovalo, ho následoval.

Prostor částečně osvětlovaly tenké proužky světla pouličních lamp, dopadající skrz rozklížené okenice. Při pohybu bylo potřeba překračovat mohutné trámy, pod dalšími se shýbat a nezamotat se do zbytků zteřelé šňůry na prádlo. Půda byla plná nejrůznějšího haraburdí. Bedny s plesnivějícími starými hračkami, almara s vyvrácenými dvířky, malovaná truhla, masivní hodiny, kterým chybělo kyvadlo.

A v koutě leželo bezvládné dívčí tělo, nedbale přehozené něčím, co vypadalo jako zašlé prostěradlo.

Benedikt se k dívce vrhl. Všiml si na jejím čele šmouhy zaschlé krve, pokusil se nahmátnout tep.

„Zpomal, rytíři v zářící zbroji,“ ozval se za jeho zády Gabriel. „Ta holka tady leží už docela dlouho. Vidíš ten prach?“

„Nerozkládá se!“ sykl Benedikt a rychle nahmátl kostěný amulet s runou Sowulo, jeden z několika, z nichž měl jednoduchý náhrdelník.

„Nechci tě podceňovat, ale kdyby byla nemrtvá, už ji máš zakousnutou do krku,“ konstatoval Gabriel suše.

„Děkuju pěkně.“ Jenže taky mohla potřebovat okamžitou pomoc. Lovec znovu přiložil prsty dívce na krk, ale po tepu ani stopy. Hruď se jí nezvedala ani nejmenším náznakem dechu. Shrnul prostěradlo ve snaze najít nějaké zranění. Zjistil pouze, že dívka je zcela nahá, tělo má hladké jako panenka, bez jediného chloupku. Její světlá kůže měla víceméně teplotu okolí. „Možná nějaká kletba,“ zamumlal. „Dokázal bych si představit, že si ji tady někdo hezky zakonzervoval a uskladnil pro zábavu. Když ho pak časem něco sežralo…“

Prohlédl jí obě ramena.

„Nemá stopy po očkování proti tubeře,“ podotkl zamyšleně a zase ji zahalil.

Nalil si do dlaně trochu vody z čutory a opatrně jí začal otírat krev z obličeje. Měl pocit, že na jejím čele nahmátl tenké jizvy. Pečlivě smyl prach i krev, odhrnul pramínky dlouhých hustých vlasů, černých jako uhel.

Skutečně rozeznal obrysy tří precizně vyřezaných hebrejských písmen. První z nich, tedy to nejvíc vpravo, dokázal identifikovat jako alef. U zbytku neměl tušení a mrzutě si pomyslel, že Teodor by je určitě přečetl a vyložil, aniž by potřeboval jakoukoli nápovědu.

„Gabrieli…“ začal. Vzápětí zmlkl, protože si uvědomil, že se dívá do dívčiných široce otevřených tmavých očí.

Ucukl od ní a ona se trochu ztuhle posadila. Prostěradlo se jí svezlo k pasu, ale nevšímala si toho. Benedikt polkl.

„Neboj se, nikdo ti neublíží. Kdo jsi?“ zeptal se obezřetně. Mlčela, jen ho pozorně sledovala. Nevypadala vlastně vůbec vyděšeně, spíš jako by mu nerozuměla a byla trošku dezorientovaná. I ve světle baterky bylo vidět, jak se jí vrací barva do bledého obličeje a dívka začala dýchat. Jizvy na čele vybledly do tenkých, nezřetelných linií.

Zkusil se zeptat ještě anglicky, německy, španělsky. Nic. Přidal lámanou latinu, ale bez úspěchu. Nakonec zkusil otázku položit v jidiš. V jejích očích zachytil jiskřičku pochopení.

„Yissl,“ pronesla pomalu. Pak pro jistotu ukázala na sebe a zopakovala: „Yissl.“

„Já jsem Benedikt.“ Chtěl pokračovat, ale Yissl ukázala tázavě za jeho rameno. Lovec se otočil. Nic zajímavého tam nebylo. Tedy kromě Gabrielova ducha, který se nonšalantně vznášel kousek nad podlahou, ve svém černém obleku s černou košilí a vestičkou a výraznou stříbrnou sponou. I když vypadal na něco mezi dvaceti a třiceti, dlouhé vlasy, spadající zhruba pod ramena, měl bílé. Rozhodně by dokázal zaujmout – kdyby nebyl neviditelný.

„Ona… mě vidí,“ ozval se zaskočeně přízrak, pro jistotu česky.

„Jsi si jistý?“ zamračil se Benedikt a snažil se přijít na to, co jiného v místnosti mohlo upoutat Yisslinu pozornost.

„Tak jistý, jako jsem mrtvý,“ opáčil duch. Lehce se uklonil a dívka opětovala pokývnutím.

„Jsi člověk, nebo tak jen vypadáš?“ zeptal se lovec opatrně v jidiš.

Chvíli vypadala, že nerozumí otázce.

„Jsem… stvořena k obrazu Božímu,“ odpověděla nakonec.

„To v zásadě znamená ano,“ sykl přízrak česky. „Vidění duchů mohla klidně zdědit. Ale jestli odpovídá takhle, mohla tady ležet zmražená docela dlouho…“

„Jak ses sem dostala, Yissl?“ zeptal se jí Benedikt. „Ublížil ti někdo?“

Pokrčila rameny, zavrtěla hlavou.

„Dalo se čekat, že nebude vědět,“ podotkl Gabriel česky.

„Tvoje poslední vzpomínka, než ses teď probudila?“ zkusil to Benedikt jinak.

„Střelba. Asi z pistolí a samopalů. Křik,“ shrnula to po chvíli.

„No, dobrá. Tak snad tu neleží až tak dlouho,“ pokývl duch.

„Máš… nějakou rodinu? Otce? Matku? Bratry? Za kým bychom tě dovedli?“ pokračoval Benedikt ve vyptávání.

„Šlomo ibn Gabirol je můj otec,“ odpověděla pomalu.

„A kde je? Bydlí tady v domě?“

Nakrčila lehce čelo. „Je z města jménem Málaqa.“

„Málaqa? Myslíš Málaga? Krucinál,“ zamumlal Benedikt česky. „To není zrovna blízko. Nevadí. Zkusíme ho nějak kontaktovat, to už zvládneme zařídit. Nemůžeme ji tady nechat. Do bytu bych ji nebral, ale do úkrytu ano. Nevykazuje žádné známky toho, že by byla nějaké monstrum. Myslíš, že její stav zavinil zdejší starožitník?“

„Můžeme si ho proklepnout. Ale kdyby věděl, že je to živé děvče, myslíš, že by na ni nechal sedat prach? Mohl si klidně myslet, že je to figurína,“ mínil duch. Pak se zarazil. „Poslyš, jestli je holka z Málagy, proč se nechytla na španělštinu?“

„Vím já?“ Benedikt shodil z ramen kabát a Yissl do něj oblékl. Poslušně nastavila ruce, jako dítě.

Gabriel si mezitím zaujatě prohlížel dveře zevnitř.

„Řekl bych, že jsou sem vsazené dodatečně,“ prohlásil spokojeně. „Rozměrem úplně nesedí, patří do jiného rámu, do jiného domu. A panty jsou nové. Žádné známky rituálního postupu, který by měl účinky bariéry zakotvit na novém místě. Takže jejich ochranná funkce je pouhé reziduum. Majitel nejspíš viděl jen hezké dveře a vůbec neví, co má.“

„Výborně,“ oddechl si Benedikt. „Mizíme, než nás tu někdo načapá.“

* * *

Yissl, jakmile se rozhýbala, zvládla s Benediktovou pomocí slézt na ulici. Když ji jistil, cítil, že získala normální tělesnou teplotu.

Její bosé nohy se dotkly dlažby z kočičích hlav a ona se krátce zmateně rozhlédla; okolí očividně nepoznávala. Pak zaklonila hlavu a zírala na hvězdy, které se daly rozeznat přes světlo pouličních lamp.

Benedikt jí tu chvíli poskytl. Zcela normální reakce lidí, kteří se právě vymanili z vlivu kletby. A ty kabalistické dovedou být stejně elegantně jednoduché jako nepříjemné. I když… co když ten, kdo ji začaroval, ji chtěl naopak zachránit? Pokud nadání vidět duchy zdědila, protože má v žilách krev židovských okultistů… Trochu se mu stáhl žaludek. Možná, že Yissl už žádnou rodinu nemá. Jen o tom neví.

„Pozor!“ Gabrielův výkřik přišel o zlomek vteřiny pozdě.

Zbylý dybbuk byl neobvykle malý, dospělému člověku sahal tak k pasu. Zjevně příliš slabý na to, aby se někam vydával, a dost nenápadný na to, aby se výjimečně dobře schovával. Než jeho vyhlédnutá kořist slezla z podkroví, pohodlně se zvládl zhmotnit.

Benedikt se pokusil uhnout a sáhl po zbraních. Nestihnu to…

V tu chvíli Yissl udělala krok šikmo před něj – a dybbukovy spáry jí pronikly přímo do břicha.

Benedikt zaklel, otočkou se dostal kolem dívky a monstru usekl paže v lokti. Věděl ale, že už je pozdě.

Stvůra zasípala. Švihnutí druhého tesáku jí odťalo hlavu a pramínky černého kouře se začaly vypařovat do nicoty.

Yissl se zapotácela.

„Zničila jsem vám kabát,“ řekla provinile.

„Yissl!“ Benedikt ji chytil kolem ramen. V kabátu zely ohavné díry – ale neviděl žádnou krev. Spěšně rozhalil látku, ale na dívčině těle nebylo ani stopy po zranění. Muselo se okamžitě zatáhnout.

„Ty nejsi člověk…“ zamumlal.

Zvedla k němu pohled.

„Jsem stvořena k obrazu Božímu,“ zopakovala, tentokrát česky, tónem někoho, kdo si na tom opravdu trvá. Oba muži na ni chvíli zírali.

„Ou. Krucifix.“ Gabriel si promnul kořen nosu, i když jako ducha ho hlava technicky vzato bolet nemohla. „Yissl je… golem.“

Kapitola II:
Setkání nahřbitově

Krev není voda. Až naty případy, kdy je.

– Gabrielova okultní poučka

„Stávají se ti podobné nehody často?“ zeptal se lovec dívky spovzdechem.

Yissl seděla nažidli, navlečená doBenediktova trička avolných tureckých kalhot, které se daly stáhnout vpase aukotníků. Pečlivě asnaprostým klidem zašívala díry vponičeném kabátu. Světlo dvou olejových lamp zavěšených ustropu jí ktomu bohatě stačilo.

„Jaké konkrétně, můj pane?“ Ani nezvedla pohled odjehly anitě.

„Že se tě něco pokusí rozpárat.“

„Už se mi to párkrát přihodilo.“ Přimhouřila oči. „Nejspíš si ale nepamatuji všechny případy. Ne dopodrobna. Několikrát se stalo, že mě můj pán usmrtil – atím se moje vzpomínky zčásti vytrácejí.“

„Spíš uspal, ne?“ navrhl Benedikt, když pochopil, že Yissl tím myslí „vypnul“.

„Ne. Usmrtil. Když nikomu nesloužím, tak nejsem naživu,“ upřesnila.

Benedikt odložil chytrý telefon nastůl, nemělo smysl snažit se ho zprovoznit. Vlivem nadpřirozena se přístroj choval jako vposledním tažení ainternetové připojení padalo víc než listí napodzim. Sáhl místo toho poknize alehce vyčítavě pohlédl naGabriela, který se dokázal elegantně vznášet nad svým křesílkem tak, aby to vypadalo, že sedí. Zdálo se, že duch si vyloženě užívá, jak kolem něj technika nefunguje.

„Co si vlastně pamatuješ osvém původu?“ nadhodil Benedikt.

„Můj otec byl básník, mystik aučenec. Vzdělaný, chytrý ajízlivý. Nikdy se neoženil aneměl rád ženy. Ale někdo se musel starat odomácnost,“ pokrčila rameny. „Tak vdechl život mně. Bohužel mi dal hezkou podobu, atak se omě začal ucházet mladík zesousedství. Když byl opakovaně odmítán, pokusil se otce pobodat, ale já jsem to nedovolila. Ten ubohý chlapec nesl velmi špatně, když zjistil, že mě bodl, ale nezranil. Prý se ztoho pomátl, jeho rodina nás žalovala… neznám detaily. Tehdy mě můj otec musel přímo vsoudní síni usmrtit, aby dokázal, že jsem opravdu jen věc. Až omnoho let později, když mě oživili veValencii, jsem se dozvěděla, že ho nakonec zavraždil závistivý básník, který nesnesl srovnání sotcovým talentem.“ Odmlčela se azvedla kabát před sebe, aby zkontrolovala svou práci. „Jak jsem se ocitla napůdě, si nevzpomínám. Možná se to časem změní, těžko říct.“ Pohlédla nalovce. „Ajakého jste rodu vy, můj pane?“

„Můj otec byl báňský záchranář,“ řekl Benedikt trochu bezbarvě. „Je mrtvý. Zemřel při důlním neštěstí, když jsme sbratrem byli malí. Veškole nás potom šikanovali, že jsme děti bez otce.“ Odmlčel se.

Uvědomil si, jak dlouho otom snikým nemluvil. Vlastně ani smatkou, když se to dělo. Dokud to nepřekročilo všechny meze. Akdy naposled jsem vůbec někomu řekl něco osobě?

Dívka ho vyčkávavě pozorovala, atak pokračoval:

„Ono oto nejspíš ani nešlo, prostě jsme se odlišovali. Navíc prestižní soukromé osmileté gymnázium pro bohaté dětičky někde zaPrahou; amy dva zchudé rodiny studující nastipendium.“ Nachvíli se zamyslel. „Sice jsme všichni měli povinné školní uniformy, takže voblečení nebyl rozdíl, ale každý stejně vidí, jaký máš mobil ajak drahým autem tě rodiče vozí.“

Yissl přikývla, že rozumí.

„To už není důležité.“ Pokrčil bezděčně rameny. „Matka začala pracovat pro tajnou společnost Asylum neboli Azyl. Tak jsme šli vjejích stopách. Zahynula veslužbě.“ Naokamžik vypadal, že chce něco dodat, ale pak polkl amlčel.

„Co je to Asylum?“ zadívala se naněj tmavýma očima.

„Společnost, která chrání lidi před… monstry. Před nadpřirozenými věcmi. Většinou stichým dovolením – někdy izazády – lokální vlády. Nějak jsem se sAzylem názorově rozešel, ale tu práci dělám pořád.“ Ažiju zúspor porodičích azestarých mincí, které tu atam najdu vbrlohu nějaké nestvůry. Nic moc.

Její tázavý výraz byl velmi lidský. Lovec usoudil, že raději změní téma.

„Yissl, jak to, že jsi mi nerozuměla, když jsem se tě ptal španělsky?“

„Vjedenáctém století poKristu se vMálaze mluvilo především arabsky. Omlouvám se, můj pane.“

„Eh, zato není důvod se omlouvat. Ajak to, že najednou umíš česky?“

„Mluvili jste tak dostatečně dlouho přede mnou ajá se rozpomněla. Obvykle si pooživení jako první vybavím jazyk, jímž se se mnou mluvilo naposled. Ostatní chvíli trvá si vybavit.“

Benedikt přikývl, odložil knihu, kterou vlastně ani neotevřel, apovzdechl si:

„Gabrieli? Co budeme sakra dělat sgolemem?“

„To se ptáš mě? Tys ji oživil,“ usmál se líbezně duch. „Ale ne že by to tady nepotřebovalo trochu uklidit. Taky by ti prospělo, kdyby ti někdo občas uvařil…“

„Gabrieli…!“ zavrčel lovec varovně.

Další spor přerušilo podivné zašramocení zadveřmi. Oba muži zmlkli, duch okamžitě zmizel. Vzápětí byl zpátky.

„Nikdo tam není,“ oznámil tiše.

Benedikt tasil jeden ztesáků spostříbřenou čepelí aobezřetně pootevřel dveře. Nikoho neviděl. Jen naprahu se leskla velká rybí šupina. Vzal ji dodlaně aprohlédl proti světlu.

„Co je to?“ zeptala se Yissl.

„Pozvánka.“

* * *

Vrásčitý šedovlasý mužík seděl nabřehu, vkusně zelené nohavice měl vyhrnuté kekolenům, nohy spuštěné doVltavy. Jeho elegantní rolák asako kekalhotám dobře ladily ačervená stužka vklopě napovídala, že nejspíše podpořil nějakou charitativní akci. Upíjel zláhve Svijany amžoural naBenedikta proti rannímu slunci.

„Nepřisedneš si?“ zeptal se jako obvykle.

„Dneska ne, pane Pivodo, dneska ne,“ odpověděl Benedikt, stejně jako pokaždé.

„Aco slečna?“ zazubil se stařík anaznačil úklonu směrem kYissl.

„Slečna taky ne, můj milý vrahounský příteli,“ opáčil lovec. Ikdyž si byl celkem jistý, že kdyby se ji Pivoda pokusil stáhnout dořeky autopit, dočkal by se nepříjemného překvapení.

„Inu, tak někdy příště,“ pravil Pivoda smířlivě.

„Chcete si jen povídat – nebo se něco přihodilo?“ zeptal se lovec, přestože tušil odpověď.

„No, možná mi řekneš, že ti dotoho je houby, ale jak nedávno pršelo, byl jsem se trochu projít. Dostal jsem se tak vnoci až naKozí plácek, kde se potkává Kozí aHaštalská. Našlapoval jsem opatrně, protože nejsem blbec. Ale hořící vůz skozlama, co tam normálně jezdí, se neukázal.“ Pivoda se odmlčel.

„Možná proto, že… pršelo?“ nadhodil Benedikt. To by sotva mělo vliv. Ale copak nemá Pivoda sám nějakou teorii otom, co se stalo?

„Odkdy vadí déšť něčemu, co hoří přízračným ohněm?“ ušklíbl se Pivoda.

„Nebo ho někdo vysvobodil?“

„Jasně. Ajá jsem svatá Panna Orleánská,“ věnoval mu stařík skeptický pohled. „Nikdo – ani nikdo odnás! – neví, kde se kozlí vůz vzal, proč straší, ani jak ho vysvobodit. To by musela bejt velká náhoda anaty věříš stejně málo jako já.“

Benedikt neochotně přikývl.

„Mladej, vím, že máš vlastních starostí dost, neotravoval bych tě, kdyby mi to nebylo fakt podezřelý.“ Starý muž si důkladně přihnul piva. „Moc nevím, co stím jinak dělat. Asylum to zajímat nebude.“

„Půjdu se tam večer podívat,“ slíbil lovec spovzdechem.

„Bezva. Akdyžtak mi zas vezmi pár flašek!“

* * *

„Proč to Asylum nezajímá? Přece jsou tady, aby řešili nadpřirozeno, ne?“ nadhodila Yissl poté, co vBenediktově pracovním úkrytu prohlédla prázdnou vypojenou ledničku, ajala se naplynovém vařiči připravovat jídlo zkonzervy.

Její pohled krátce zabloudil kmalému skládacímu oltáříku nastolku vkoutě, obklopenému vyhořelými vonnými tyčinkami. Vypadal velmi asijsky. Ale vzápětí ho přestala zkoumat avrátila se kesvé práci.

„Je jim to jedno, dokud nejsou vohrožení lidi.“ Lovec mezitím zamyšleně zíral dohrnku skávou. „Je to jeden zjejich zákonů, se kterými nesouhlasím. Třeba proto, že některé nelidské bytosti, co jsem potkal, se chovaly výrazně líp než většina běžných lidí. Apřesto se naně ochrana Azylu nevztahuje.“

„Nesouhlasíte ještě sdalšími věcmi?“

„Třeba stím, že Azyl neřeší následky řádění monster. Vyřídí nestvůru, poskytnou první pomoc ajdou pryč. Jenže to nestačí. Oběti si potom myslí, že se zbláznily. Nebo se dají knějakému šílenému ezo kultu. Nebo něco.“ Pokrčil rameny.

„Takže vy máte někoho, komu můžete postižené svěřit?“ Její pohled se projasnil.

„Ehm, ne tak úplně. Tedy vlastně… nemám. Ulehčích případů stačí napomoct tomu, aby si to dotyčný sám racionalizoval. Utěch těžších to vyžaduje terapii. Pomoc odborníka. Dlouhodobou, náročnou načas. Aano, mám známou psychiatričku, které jsem zachránil život, protože jeden zjejích pacientů, kterému diagnostikovala schizofrenii, byl skutečně posedlý. Jenže kolik lidí, co se setkali snadpřirozenem, nani mohu přehodit? Kolika znich zaplatí léčbu pojišťovna? Navíc ona má vlastní klientelu. Proč by měla mít léčba traumatu posetkání třeba sohnivým psem přednost před léčbou klinické deprese? Avšak víš, jak vypadají čekací lhůty ukvalitních terapeutů…“ odmlčel se. „Promiň, nevíš. Jsou prostě dlouhé. Potřeboval bych celou jednotku odborníků, které někdo vyškolí azaměstná naplný úvazek. Tu nemám. Ale člověk nato může buď rezignovat, nebo se snažit. Preferuju to druhé.“

Odsunul hrnek, vzal si zašlou knihu pražských pověstí azměnil téma. „Počkáme donoci, potřebuju se dospat. Taky se knám posetmění bude moct přidat Gabriel. Duchové se nemůžou manifestovat vedne.“

Yissl otom chvíli přemítala, zatímco štíhlými prsty sypala dojídla tu trochu koření, které ještě úplně neztratilo chuť avůni. Hřbetem ruky si odhrnula tmavé vlasy, které jí ale vzápětí začaly zase padat dočela.

„Jak starý vlastně Gabriel je?“ zajímala se. „To má nasobě svůj pohřební oblek? Jak vlastně umřel?“

„Jak bych ti to…“ zvedl Benedikt pohled odknihy. „Gabriel byl zaživa dobrým přítelem mojí matky, pomáhal jí se onás starat, omě aobratra. Působil jako okultista aantikvář. Když pak zemřel, pro matku to nebylo snadné, ale nikdy mu to nevyčetla. Brala prostě věci tak, jak byly. Pro nás to bylo matoucí, ale tak… nebyl to první duch, kterého jsme kdy viděli. Pomatčině smrti odjel Teo doVietnamu, já jsem opustil Azyl aGabriel mi byl oporou; jedinou, kterou jsem měl. No, nejspíš si oddechl, že se odAzylu ajejich vymítačů může držet dál.“ Lovec se krátce odmlčel, jak si přerovnával myšlenky. „Zabila ho vlastně… jedna zjeho knih.“

„Není vázaný nažádné konkrétní místo ani předmět, že?“ Yissl tázavě naklonila hlavu nastranu.

„Není. Není vázaný ani namne nebo Tea. Je prostě svobodný duch, který vznikl… já nevím… autonekromancií? Dostal se mu dorukou svazek popisující temné stránky kabalistické magie. Byl to jeden ztěch, které jsou prokleté asprovodí zesvěta každého, kdo se vnich pokusí číst. Nicméně Gabriel ji dokázal přečíst celou až dokonce. Držel se silou vůle aprostě si nevšímal, že se utoho fyzicky rozpadá, že ho to zabíjí, obrací vprach. Poslední stránku už dočetl jako duch.“ Benedikt si povzdechl. „Jaké tajné vědění díky tomu získal, to netuším. Vždycky se tvářil, že toho nelituje, ale možná si jen odmítá přiznat, že to vlastně nestálo zato. Kdo ví.“ Odvrátil se koknu, aby golemka neviděla jeho výraz. „Nebyl jsem utoho, nedokázal jsem mu to rozmluvit, ani ho zachránit.“

„Nesmírně odhodlaný člověk,“ konstatovala Yissl. Pak se pousmála. „Odpohledu jsem myslela, že je znějakého devatenáctého století.“

„Byl vždycky tak trošku… pozér. Barvil si vlasy nabílo atak,“ pokrčil rameny Benedikt. „Aměl zálibu voblecích. Pochybuju, že vtom obleku, co nosí, zemřel. Je to jeho… sebeobraz. Jeho identita, představa osobě samém, která byla silnější než smrt.“

Yissl mu jemně přisunula misku sjídlem.

„Děkuju,“ řekl trochu rozpačitě. „Víš, že tohle dělat nemusíš, že jo? Nejsi moje služka.“

„Ale můžu, ne?“ ujistila se.

„Amůžu ti to zakázat?“ zažertoval.

„Ano, můžete,“ odvětila smrtelně vážně.

* * *

Stál naokraji oblohy. Nebyl si jistý, kde je nahoře akde dole. Nad hlavou iunohou mu plula bílá oblaka avšude bylo azurovo. Měl pocit, že kdesi tlumeně zaplakalo dítě. Tak tence akřehce, až ztoho bylo člověku úzko.

Benedikt se strhnutím probudil. Měl nepříjemný pocit, že ho někdo pozoruje. Anemýlil se.

Vedle gauče, nakterém ležel, seděli duch sgolemkou adívali se naněj.

„To už je tolik?“ zamumlal lovec apromnul si oči.

„Zrovna jsme se bavili otom, jestli tě už vzbudit,“ přikývl Gabriel. Zvenčí pronikalo mezi žaluziemi světlo pouličních lamp akrájelo tmu tak, že iuvnitř bylo celkem vidět. „Ataky jsme si říkali, že než půjdeme naKozí plácek, stálo by přece jen zato proklepnout ten obchod, kde jsme našli Yissl. Čistě pro jistotu.“

„Ty moc nespíš, co?“ zamžoural Benedikt nagolemku.

Zavrtěla hlavou:

„Ale když nemám žádné úkoly, tak rozjímám.“

„Medituješ?“ zeptal se, zatímco se snažil vstát, protáhnout arozhýbat.

„Když tomu tak chcete říkat, tak ano,“ souhlasila.

„Proboha, tykej mi,“ zaúpěl Benedikt. „A… běž mi prosím udělat čaj,“ dodal najednou.

Yissl poslušně šla aGabriel se usadil dovzduchu, přehodil nohu přes nohu apotměšile svého živého kolegu pozoroval.

„No co. Nejsem zvyklý, že by tu byl kdokoli jiný kromě nás dvou,“ ohradil se lovec. „Nemusím se před ní promenádovat jen vespodním prádle.“ Spěšně nasebe naházel oblečení azakryl tím slušné množství jizev, které mu křižovaly kůži. Krom toho také složité černé tetování pokrývající většinu zad: orientální ornamenty, které tvořily postavu tančícího opičáka obklopeného textem vezvláštním písmu.

Opasek se zbraněmi měl pečlivě zavěšený nadosah ruky odgauče.

„Je to golemka,“ pozvedl obočí duch. „Je tady, aby plnila tvoje přání…“

„Chcípni!“

„Pozdě!“ usmál se luzně Gabriel.

* * *

Nad dveřmi obchodu cinkl zvonek, když Benedikt vešel dovnitř. Gabriel ladně vplul zaním, Yissl čekala raději venku, aby si prodavač náhodou nevšiml její podobnosti se zmizelou figurínou.

Je nepravděpodobné, že by to neodmávl jako hru světla – většina lidí si nechce pustit doživota nic znepokojivého. Ale nebudeme to riskovat, pomyslel si lovec arozhlédl se. Zastavárna byla plná nejrůznějších zašlých věcí: šperků, obrazů, porcelánových sošek, čajových servisů, starých hodin akdoví čeho dalšího.

„Dobrý večer,“ pozdravil prodavače, který se vynořil mezi policemi. Pozorně přitom sledoval jeho výraz apohled, aby zjistil, jestli muž nějak zareaguje naGabriela.

„Dobrý, dobrý. Mohu vám nějak pomoci?“ Šedivějící muž vestředních letech vlídně pokývl aani vnejmenším nevypadal, že by si všiml ducha elegantně se vznášejícího nad podlahou.

„Vlastně nehledám nic konkrétního. Spíš inspiraci nadárek. Něco originálního, neobvyklého,“ prohlásil lovec.

Gabriel se mezitím nerušeně rozlétl obchodem. Vjednu chvíli prošel stropem, pak se zase vrátil.

„Klidně se tu porozhlédněte, ikdyž zachvíli zavíráme,“ řekl prodavač atrochu znepokojeně anechápavě se podíval polustru, který vlivem Gabrielovy přítomnosti nepravidelně zablikal. „Třeba vás něco zaujme.“

„Máte tady něco hodně cenného? Drahého?“ vyzvídal Benedikt.

„Ach, takovýto dárek?“ Prodavač si promnul bradu. „Měl jsem tady takový pěkný přívěšek sčernými kamínky, dokonce se skříňkou popsanou nějakými rčeními vhebrejštině. Koupil jsem ho draho, byl skutečně starožitný, aprodával ještě dráž. Ale ten před pár týdny koupil nějaký mladík, očividně zlatá mládež splatinovou kreditkou,“ přemýšlel nahlas. „Hmm, co tohle?“

Zpod pultu vyndal krabičku smasivním zlatým prstenem, dokterého byl vyrytý hebrejský nápis.

„Co je tam napsáno?“ zajímal se lovec.

„Itoto pomine,“ přeložil prodavač ochotně. „Nevím, co přesně se tím chce říct, ale prsten je zkonce devatenáctého století, replika staršího šperku.“

Benedikt se nenápadně ohlédl poGabrielovi, který prsten obhlédl azačal se smát.

„Není naněm vůbec nic magického,“ zazubil se. „Nápis je jen filozofická připomínka, že krása pomine, blbost zůstane – auněkoho nemá co pomíjet.“

Lovec měl co dělat, aby neobrátil oči vsloup.

„Kolik stojí?“ zeptal se rychle.

* * *