© Dalibor Vácha, 2022

Photos © Air Force Museum of New Zealand, Ladislav Sitenský, Michaela Merglová, NARA,VÚA-VHA Praha, Wikimedia Commons, 2022

Cover art © Lukáš Tuma, 2022

Drawing © Martin Ďásek, 2022

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2022

ISBN 978-80-278-0068-1 (Print)

ISBN 978-80-278-1195-3 (ePub)

ISBN 978-80-278-1196-0 (mobi)

ISBN 978-80-278-1197-7 (pdf)

Motto:

Teď tomu rozumím, seržante, to je velmi smutné, skutečně velmi smutné, vždyť vy jste vlastně sebevrazi.[1]

Věnováno památce Vildy Jakše, boxera a palubního střelce

OBSAH

ÚVOD

CESTA K BOMBARDOVACÍ PERUTI

KAŽDODENNÍ ŽIVOT

Jídlo

Ubytování a hygiena

Diskuse

Hudba a zpěv

Sport

Slavnosti

Film a divadlo

Knihy a vzdělávání

Čertoviny

Karty

Dovolená

VNITŘNÍ ŽIVOT JEDNOTKY

Kamarádství a koheze, konflikty a morálka, vlastenectví

Pověry

Obraz nepřítele

Obraz Velké Británie a jejích obyvatel

Nejen Velká Británie

Ženy a dívky

Reflexe vzdáleného domova

Humor

Slang

Konflikty

VE VZDUCHU

VÝCVIK

PŘED STARTEM

Strach

Operační činnost

Požáry

Havárie

Stíhači

Flak

Povětrnostní podmínky

Terčem nepřátelských bomb

Jiné potíže

Operační cíle

Spojenecké bombardovací ofenzivy jako problém

Boje na moři proti ponorkám a lodím

Po odlétání

NEMOCI, ZRANĚNÍ A SMRT

Zdravotní prohlídky

Zranění

Nemoci

Smrt

MÍSTO ZÁVĚRU – VÁLKA SKONČILA

POST SCRIPTUM

„RAFÁCKÝ“ SLANG A NĚKTERÉ ZKRATKY

PRAMENY A LITERATURA

ÚVOD

Je to spoustu let, kdy jsem se jako kluk posadil ke stolu a postavil první plastový model letadla z druhé světové války. Pokud si dobře pamatuji, byl to proudový stíhací Messerschmitt Me 262. Nikdy jsem nebyl moc dobrý modelář (asi nedostatek trpělivosti a šikovnosti), ale druhoválečných stíhacích letounů jsem nakonec postavil hned několik. Vždy jsem však více než stíhačky obdivoval bombardéry, dvoumotorové i čtyřmotorové. Obdivoval jsem naše letce ve Velké Británii, stejně jako československé legionáře v Rusku o světovou válku dříve. Dodnes si živě pamatuji, jak jsem po pádu komunistické diktatury viděl film Nebeští jezdci (1968, r. Jindřich Polák) s mým oblíbeným Jiřím Hrzánem v hlavní roli, posléze četl stejnojmennou knihu Filipa Jánského[2] a se stejným napětím se zaposlouchal do audioverze, kterou brilantně načetl herec David Novotný. První text o čs. letcích 311. bombardovací perutě jsem vydal v roce 2021 v časopise Mladý svět, jednalo se o krátkou povídku s názvem Bouře.[3]

Literatura k tématu čs. leteckých sil ve Velké Británii za druhé světové války je bohatá. Téma se těší oblibě u čtenářů i badatelů. Na první pohled by se mohlo zdát, že větší péče byla věnována stíhacím letcům, ale nejsou zanedbávány ani bombardovací osádky. Dluh čtyřiceti let komunistického zákazu (výjimkou byla krátká doba v 60. letech 20. století) se začal splácet ihned v roce 1990, například knihou Petra Radosty Noci nad Německem, která byla připravena k vydání dříve, ale nebylo dovoleno ji vytisknout a distribuovat ke čtenářům.[4] K nejplodnějším autorům patří Jiří Rajlich,[5] k jinak klíčovým Ladislav Kudrna,[6] Pavel Vančata[7] či Miloslav Pajer,[8] popřípadě Pavel Türk.[9]

Z logiky věci vychází, že je potřeba pečlivě prostudovat anglosaskou odbornou literaturu k tématu, ať už k otázce Velitelství bombardovacího letectva (Bomber Command), Velitelství pobřežního letectva (Coastal Command), nebo k druhé světové válce, s důrazem na její vzdušnou část. K neopominutelným autorům patří Max Hastings, který ovlivnil generace badatelů.[10] Zmínit lze Martina Bowmana, jenž se Velitelství bombardovacího letectva věnoval pečlivě, také psal monografie k jednotlivým letounům nejen druhé světové války.[11] Moderněji se k tématu vyjádřil Mark Connelly v Reaching for the Stars.[12]

K deníkům nebo vzpomínkám, které dokáží čtenáře silně ovlivnit, patří vzpomínky Richarda Husmanna, bouřliváka, který publikoval pod pseudonymem proslavené Nebeské jezdce a ovlivnil obraz čs. bombardovacího letectva ve Velké Británii. Sílu dopadu Nebeských jezdců umocnil fakt, že podle knihy vznikl celovečerní film.[13] K zásadním pamětem lze zařadit ty Jiřího Osolsobě[14] nebo Jaroslava Nováka,[15] popřípadě Zdeňka Hanuše Knappa.[16] Zajímavé osudy jsou spojeny s osobou Viléma Bufky, pilota Wellingtonu T2990, kterého německý noční stíhač sestřelil nad Holandskem 23. června 1941. Vilém Bufka, jediný přeživší z osádky, napsal velmi čtivé paměti,[17] navíc v době, kdy jsem se opatrně pouštěl do prvních podrobnějších náčrtů tohoto textu, Nizozemci objevili trosky letounu T2990 s ostatky členů osádky stále na palubě a zahájili jeho vyzdvižení.[18] Dramatické a tragické události jsou spojeny s osádkou Aloise Šišky.[19] Asi prvními vzpomínkami k tématu 311. čs. bombardovací perutě, které jsem v životě četl, byly vzpomínky Miroslava Vilda s názvem Osud byl mým přítelem.[20]

Stranou nemohou zůstat vydané deníky editované Pavlem Vančatou: deník Pavla Tofla,[21] Jana Gellnera,[22] popřípadě Pavla Janůje, který Pavel Vančata zpracoval společně s Marianem Buštíkem.[23] Pavel Vančata navíc napsal skvělou biografii Josefa Ocelky, jednoho z velitelů 311. perutě.[24] Stejně tak je dobré ponořit se do dalších stručných pamětí vydaných nakladatelstvím Svět křídel, tentokrát Josefa Doubka.[25] A zapomenout nelze na biografický román o Josefu Čapkovi Oblaka v ohni.[26] Za důležité prameny pro tuto knihu považuji biografické rozhovory shromážděné ve sbírce Paměť národa na www.pametnaroda.cz a dobové časopisy v čele s letci vydávaným Zpravodajem tělocvičné jednoty Sokol 311. perutě (dále Zpravodaj), který vycházel v letech 1942–1943.

Poděkování patří Lukáši Víškovi a Romanu Jaškovi, zejména v kontextu letců sportovců. Rád děkuji Janu Krajčirovičovi v souvislosti s příběhem Vildy Jakše.

CESTA K BOMBARDOVACÍ PERUTI

Nemalá část Čechoslováků, kteří skončili v RAF u bombardovacích letadel, měla podobný začátek svého velkého příběhu: alespoň okrajový zájem o letectví, mnohdy předválečné zkušenosti v československém vojenském letectvu nebo v civilních zájmových sdruženích. Pokud se však podíváme do řad 311. čs. bombardovací perutě pečlivěji, zjistíme, že zejména doplnění perutě se rekrutovala z řad mladých mužů, kteří před válkou byli s letectvím spojeni málo nebo vůbec.

Po 15. březnu 1939, po okupaci zbytku zmrzačeného státu a vytvoření protektorátu Böhmen und Mähren se rozhodli, že se nepříteli v podobě Třetí říše postaví se zbraní v ruce. Můžeme předpokládat, že si dobře uvědomovali roli čs. legií za první světové války. Analýza motivace k opuštění vlasti není v žádném případě jednoduchou záležitostí, ač do jisté míry vzájemně podobné vzpomínky budoucích členů osádek bombardérů by k tomu mohly svádět.[27] Například Petr Arton mluvil o tom, že pro něj neexistovalo nic jiného než dostat se do Anglie a bojovat proti Němcům.[28]

Lze najít skupinu znaků, které budoucí členy bombardovacích osádek spojovaly. Mnoho se jich zapojilo do vlasteneckých organizací. K nim lze počítat skauty (Richard Husmann) nebo sokoly (radiotelegrafista Leonhard Smrček,[29] radiotelegrafista Stanislav Rouš[30] nebo navigátor Karel Rybníček[31]) či orly, jako například František Navrátil.[32] Sokolové byli i bratři Jan a Miroslav Čtvrtlíkovi[33] nebo radiotelegrafista a palubní střelec Jaromír Bajer[34] či pilot Oskar Lojka.[35] V Sokole začínal s boxem budoucí vicemistr světa střední váhy Vilda Jakš. Hrdým sokolem i skautem byl pilot Jan Matějka ze Strakonicka.[36]

Jedním z mnoha uprchlíků bez předchozích zkušeností s letectvím (ale snad se zpravodajskou činností) byl Richard Husmann. Husmann se dobrovolně (údajně s úkolem od Obrany národa) přihlásil na práce v Německu, kam také odjel.[37] Oproti tomu Zdeněk Hanuš Knapp charakterizoval odchod z protektorátu s nadhledem sobě vlastním: „Když tenkrát přitáhli Germáni do Prahy s těmi svými tanky a omrzlými nosy, dostal jsem strach, že by mi také mohli zmalovat hřbet. Prostě jsem sbalil svých pět švestek a mazal.“[38] Jaromír Foretník přiznával, že součástí jeho motivace k opuštění protektorátu byl „hospodářský“ zájem, nevěděl, čím by se doma živil.[39]

Jednou z klasických cest byl únik přes Polsko, od března do září 1939, od vzniku protektorátu do začátku německo-polské války. Přes Polsko prchali Josef Stránský[40] nebo Václav Procházka,[41] Jindřich Breitcetl a František Fencl,[42] Pavel Tofl,[43] Miroslav Vild,[44] Josef Ocelka[45] nebo Josef Doubek.[46] Přes Polsko šel Josef Balejka, budoucí stíhač polské 303. perutě i člen osádky bombardéru 311. čs. perutě, ale jeho příběh byl složitější. Balejka totiž neodjel s většinou transportů do Francie, přihlásil se s budoucím stíhacím esem Josefem Františkem do polského letectva. Bojovali v jeho řadách a po porážce Polska odletěli do Rumunska.[47] Většina z výše uvedených letců jsou muži, jejichž vzpomínky jsou použity v této knize, stejné to je u mužů, kteří jsou uvedeni vzápětí.

Přes Polsko šel Petr Gibian, ale ten se nespojil s tamější čs. vojenskou organizací, dostal se do Velké Británie na vlastní pěst a do dobrovolného přihlášení se do čs. vojska pracoval v několika továrnách. Petr Gibian v biografickém rozhovoru přiznával, že motivací k jeho hlášení se z pozemního vojska do letectva byla prestiž, letectvo považoval za elitu.[48] Karel Kadlec prchal přes Polsko, až tedy na druhý pokus, a vzpomínal, že útěk z vlasti považoval s ostatními kamarády za pěkné dobrodružství.[49] Bohumil Dubec – též přes Polsko – zdůraznil, že jich utíkalo pět kamarádů. Důležitost přátelství a vzájemné podpory nebo tzv. peer pressure je dobře viditelná.[50]

Přes Polsko prchal i Oldřich Hořejší (1912–1982). Ve Vojenském historickém archivu v Praze je uložena trojice jeho fotoalb z válečné služby, díky tomu může být obrazovým průvodcem knihy (VÚA-VHA Praha).

Stanislav Mikula utekl do Polska a přihlásil se k Polskému legionu, nicméně neodjel do Francie, zůstal v Polsku a po vypuknutí války s Německem se dostal do ostrých bojů. Polský legion pod velením Ludvíka Svobody ustupoval na východ, až se dostal do sovětské internace. Teprve po delší době a několika přesunech vyrazil spolu s dalšími Mikula ze Suzdalu přes Kyjev, Oděsu, Varnu a Istanbul na Střední východ, kde se připojil ke Klapálkově 11. čs. praporu a bojoval u Tobruku. Přihlásil se k rezervě RAF do čs. letecké jednotky. Spolu s ostatními byl naloděn na parník, který převážel italské zajatce, plavba trvala tři měsíce a parník vykládal zajatce na různých místech britských kolonií v Africe. V Biskajském zálivu se Čechoslováci rozhlíželi po obloze, jestli neuvidí spojenecké nebo dokonce československé bombardéry, napadly je však německé dálkové stíhačky. Teprve později se dostal do Velké Británie. V Británii se stal potřetí vojínem (poprvé v Polském legionu, podruhé v Sovětském svazu) a znovu prošel základním pěchotním výcvikem.[51]

Pozdější trasou byla trasa jižní – přes Maďarsko. Tudy utíkali Jindřich Svoboda,[52] Josef Felkl a Emilián Mrázek[53] i Alois Šiška[54] a Otakar Janůj[55] či Bohumír Krézek[56] a Jaroslav Hofrichter.[57] Ti, kteří měli smůlu a padli do rukou maďarských pohraničníků, byli vráceni na Slovensko nebo skončili v neblaze proslulé budapešťské věznici. Jižní maďarská trasa byla rozhodně obtížnější než severní polská. Jaroslav Novák se přes Maďarsko dostal do Turecka, následně do Bejrútu a teprve odtamtud po moři do Francie.[58] Podobně prchal student medicíny Karel Macháček.[59]

Jižní cestou se vydali Jiří Osolsobě a jeho kamarádi. Z Budapešti pokračovali do Bělehradu, následně lodí do Pirea a do Cařihradu. V Cařihradu se přihlásili na čs. zastupitelském úřadu, odkud šli k francouzskému zastupitelskému úřadu. Francouzi pro ně měli jednoduché řešení – vstupte do cizinecké legie a o všechno se postaráme my. Vzápětí je zatkla turecká policie a do transportu, který mířil do Francie, se dostali po třech týdnech věznění.[60]

Bartoloměj Ranofrej odjel z FATRA Napajedla do Jugoslávie do Vukovaru, kde působil jako instruktor při zavádění výroby plynových masek. Dlouho ve Vukovaru nevydržel, přihlásil se do čs. vojska a odjel do Francie.[61] Přes Jugoslávii prchal s otcem budoucí radionavigátor a palubní střelec Jan Wiener, nicméně komplikace v podobě německého vpádu do Jugoslávie znamenala, že ho otec poslal samotného. Wiener přeplaval Sávu, dostal se do Terstu, posléze byl internován italskými úřady, opět utekl a teprve v roce 1943 se přepravil do Velké Británie.[62]

Způsobů, jak se dostat do Anglie, bylo spousta, lze uvést několik zajímavých příkladů. Hanuš Korda odjel před Mnichovem do Dánska studovat. Odtud odcestoval do Velké Británie, kde se protloukal do chvíle, kdy za ním přijeli rodiče, a on se přihlásil do čs. letectva.[63] Boxer Vilda Jakš odjel 9. února 1940 do Itálie pod falešnou záminkou, že bude boxovat exhibiční zápas. Z Itálie přes Lublaň, Bělehrad, Soluň, Cařihrad, Bejrút a Alexandrii jel do Marseille, kde se přihlásil do československého vojska. Cesta trvala čtyřicet devět dní.[64]

Po přechodu hranic v Krakově, 17. července 1939. Oldřich Hořejší vpravo (VÚA-VHA Praha).

Zvláštní příběh měl Jan Řehoř, který v meziválečném období působil v Belgickém Kongu v cínových dolech do okamžiku, kdy zjistil, že je válka. Rozhodl se vrátit do Evropy, přihlásil se v Agde do čs. armády, v Británii se i přes velký vzrůst stal palubním střelcem a odlétal nemálo misí. Po dvou letech ve válce se rozhodl vrátit do Konga, byl demobilizován jako důležitý pracovník v průmyslu a odjel do Afriky s manželkou i malou dcerou.[65]

Antonín Medřický před válkou pracoval na Jávě, odkud se dostal do Velké Británie a vstoupil do RAF.[66] Do vojska i do letectva čs. zahraničního odbojového hnutí přicházeli muži z USA[67] a z Kanady, jako navigátor Jan Gellner.[68] Pilot Václav Korda charakterizoval Jana Gellnera následovně: „‚Mládenci, to bude katastrofa, představte si, že je to advokát, a ještě k tomu koktá.‘ (…) Byli jsme z toho navigátora důkladně otráveni. A přece, jak byl tento první dojem nepravdivý a klamný! Myslím, že nepřeháním, řeknu-li, že Dr. Gellner patřil k nejlepším navigátorům v Anglii…“[69]

Benjamin/Bedřich Abeles unikl z Československa v jednom z dětských transportů židovských dětí pod záštitou Nicholase Wintona a později vstoupil do čs. vojska ve Velké Británii. Jako nekvalifikovaná síla byl zařazen k pozemnímu personálu 311. perutě.[70] Podobný osud měl Jiří Pavel Kafka, který také odjel do Británie s Wintonovým transportem, což se dozvěděl až po dlouhých letech. Do té doby netušil, kdo zařídil jeho a bratrovu cestu do Británie.[71] V dětském transportu organizovaném kvakery do Velké Británie přicestoval Arnošt Polák, v Anglii pracoval jako zemědělský dělník, aby nakonec vstoupil do 311. perutě.[72]

Hugo Mellion jel do Velké Británie na pozvání své sestry, která se měla 9. září 1939 vdávat. Vzhledem k vypuknutí válečného stavu na kontinentu se však již nemohl vrátit domů a po jisté době, kdy byl považován britskými úřady za enemy alien, řídil sanitku a následně se dobrovolně přihlásil do čs. vojska.[73]

Slavné Versailles na snímku Oldřicha Hořejšího (VÚA-VHA Praha).

Do jisté míry kontroverzní Petr Arton odjel s rodinou přes Polsko a Rusko do Japonska, kde mu poradili, aby se přihlásil v Šanghaji do čs. armády v rámci ozbrojených sil Velké Británie. Arton s bratrem fakticky dokonal cestu kolem světa, když ze Šanghaje plul přes Jižní Afriku do Anglie a tam vstoupil do RAF a sloužil v 311. čs. bombardovací peruti.[74]

Vstup do leteckých jednotek byl dobrovolný, muži se na něj těšili a měli radost, pokud byli vybráni a odesláni k výcviku. Nebylo jednoduché se k RAF dostat, pokud dotyčný neměl letecký výcvik z vlasti. Výhodu měli radiotelegrafisté pozemního vojska, ale ani tak nešli k letectvu automaticky. Jaroslav Novák se hlásil 17. srpna 1940, nedlouho po příchodu z poražené Francie do Velké Británie, ale nebyl přijat. „Byl jsem děsně zklamán…“,[75] napsal si. Nakonec se stal členem RAF 13. prosince 1941.[76] Bohumír Krézek se hlásil k letectvu v červnu 1942 na výzvu generála Sergěje Ingra, do té doby sloužil na Středním východě.[77] Stejně na tom byl Jaromír Daněk, který prošel anabází v Sovětském svazu, i on se přihlásil s Krézkem a dalšími 416 dobrovolníky do RAF.[78] Bohumil Ryšánek se hlásil opakovaně, překážky mu kladl sám velitel perutě Josef Ocelka, který tvrdil, že nechce mít na svědomí, pokud se Ryšánkovi něco stane – znal jeho otce. Nicméně Bohumil se nakonec do RAF a do 311. perutě dostal.[79]

Roman Rentka žil s rodinou před válkou ve Francii, strávil tam větší část války, zapojil se do odbojového hnutí a po osvobození Marseille se stal vojákem francouzské armády. Nicméně se rozhodl vstoupit do čs. ozbrojených sil (měl dvojí občanství – československé a francouzské) a odjel do Británie, kde měl po výcviku nastoupit k 311. peruti jako palubní střelec.[80]

Doplňování perutí a stavu pozemního personálu nebylo snadné. Nejčastějším zdrojem nových letců a mechaniků se staly řady čs. pozemního vojska ve Velké Británii. Odtud se rekrutovali palubní střelci nebo telegrafisté, následným výcvikem se mohli vypracovat na navigátory nebo piloty. Navigátor Petr Arton přiznával, že když se hlásil do čs. letectva ve Velké Británii, chtěl se stát pilotem, ale protože přiznal, že ovládá matematiku, okamžitě byl určen do výcviku navigátorů.[81] Není bez zajímavosti, že Jan Kubiš a Josef Gabčík se neúspěšně hlásili k letectvu na posty palubních střelců. Teprve poté vstoupili do výsadkového výcviku.

Červenec 1940, čs. letci z Francie dorazili do Británie (VÚA-VHA Praha).

Nedostatek létajícího i pozemního personálu donutil velitele 311. bombardovací perutě posílat k „pěšákům“ napůl nelegálně náborové emisary. Emisar měl motivovat pěšáky k podání přihlášky k letectvu. Jedním z nich byl výmluvný Richard Husmann, který vyrazil do Leamingtonu, a jeho náborová taktika nebyla složitá: „V Leamingtonu jsem se producíroval v novém stejnokroji, v hospodě jsem potom ležérně vykládal, jak už je třistajedenáctka nasazena v bojových akcích, kdežto oni, staří kamarádi, zde plesniví a musejí se navíc nechat buzerovat za pár peňáků.“[82] Tato téměř partyzánská akce čs. letců se nesetkala s pochopením čs. pozemních vojsk, nicméně následující verbování povolená prezidentem přinesla několik desítek tolik potřebných adeptů pro službu (nejen) u třistajedenáctky.

Návštěva prezidenta Beneše u 311. perutě. Společnost mu dělají oba velitelé, britský John F. Griffiths a československý Karel Mareš-Toman. Ten má na sobě stále francouzskou uniformu (VÚA-VHA Praha).

Součástí přijetí do RAF byla přísaha králi, kterou bylo nutno složit před svědky a vlastnoručně podepsat. Britští velitelé přísahu brali vážně a nebylo možno se jí vyhnout, což většina Čechoslováků ani neměla v úmyslu. Jiří Osolsobě okomentoval slavnostní akt následovně: „Při pronášení této formule jsme museli držet pravou ruku na bibli, a nakonec podat veliteli ruku. To však nestačilo. Tradiční britská důslednost šla ještě dále. Mimo přísahu jsme podepsali s králem smlouvu, jíž jsme se zavazovali, že budeme sloužit po dobu tísně a ohrožení na kterémkoliv typu letadla v kterékoliv části světa ve vzduchu, na zemi i na moři.“[83] K přísaze si Pavel Tofl napsal do deníku: „Dopoledne přísaha anglickému králi, na bibli. Tož jsem už konečně anglickým vojákem.“[84]

Prvním velitelem peruti byl W/Cdr John F. Griffiths (velel 27. července 1940 až 15. listopadu 1940), současně s ním velel W/Cdr Karel Mareš (Toman), který na místo nastoupil 29. července 1940 a velel do 19. března 1941. Zpočátku měla tedy peruť dva velitele – československého a britského. Britský velitel měl do jisté míry dohlížet na svého čs. kolegu a také na osádky i pozemní personál a seznámit je s pro ně zcela odlišným fungováním britských leteckých útvarů. Dne 15. listopadu 1940 vystřídal Griffithse W/Cdr William S. P. Simonds (do 24. února 1941) a 19. března 1941 Mareše W/Cdr Josef Schejbal (velel do 3. července 1941). Během Schejbalova velení se snížil počet velitelů perutě na standardního jednoho, pouze Čechoslováka. Mezi nejproslulejší velitele patřil W/Cdr Josef Ocelka (3. července 1941 až 20. dubna 1942). Ocelku následovali W/Cdr Josef Šnajdr (20. duben 1942 – 1. únor 1943), W/Cdr Josef Breitcetl (1. únor – 21. srpen 1943), W/Cdr Vladimír Nedvěd (21. srpna 1943 až 3. února 1944), W/Cdr Josef Šejbl (3. února až 1. září 1944) a konečně W/Cdr Jan Kostohryz, který velel od 1. září 1944 do rozpuštění jednotky ve vlasti.[85]

KAŽDODENNÍ ŽIVOT

Jaroslav Novák popsal denní rutinu následovně: „Volný čas jsme měli pouze po nástupu v pět hodin. Po ranním nástupu v osm hodin jsme byli plně zaměstnáni. Zalétávali jsme letadla… měli jsme přednášky o nových instrumentech, o nové taktice, o ztrátách. V mnoha případech měl přednášku velitel perutě a hodně nás stíral, když se domníval, že se nechováme, jak bychom měli. Dělali jsme meteorologické lety, kdy jsme nad určitou oblastí postupně vystoupili do 12 000 stop a hlásili jsme v každých tisíci stopách veškeré údaje, jako teplota, vlhkost, vítr, mraky a ostatní. Měli jsme přednášky o různých bombách a jejich nejlepších, lépe řečeno nejhorších účincích. Po páté hodině jsme se osprchovali a šli na večeři a potom jsme někdy jeli na kolech do lokálního pubu na pivo, nebo jsme šli ven s děvčaty. Když se nám nechtělo, tak jsme někdy po večeři zůstali v jídelně a hráli jsme karty či různé jiné hry. V létě jsme někdy chodili plavat.“[86]

Jan Gellner popisoval rutinu ve výcvikovém centru v Manby, kde absolvoval Bombing Leaders Course: „Získáváme zde mnoho nových informací o novém vybavení, oprašujeme staré znalosti a procvičujeme si mluvení před skupinou lidí a základy vyučování. Základna je nádherná, jídelna skoro jako palác a jídlo tak vynikající, že začínám tloustnout. Má to tu i své stinné stránky: je to škola a nálada je zde značně nudnější než u perutě (ovzduší v jídelně je upjaté jak u španělského královského dvora). Máme mnoho učení (některé dny od osmi ráno do sedmi do večera s dvouhodinovou přestávkou na oběd a čaj, pak navrch ještě domácí úkoly). Není zde jiná zábava než kabaret v NAAFI každou sobotu večer.“[87]

Rozkaz velitele 311. peruti orámoval každodenní rutinu podřízených následovně: „V sedm hodin ráno musí míti všichni letci upravená lůžka. Všechny stany musí být připraveny k prohlídce v 8.30 hod. Jídla se podávají: v 7.15 hod. až 8.15 hod., oběd 12.30 až 13.15 hod., čaj 1.,30 až 17.00 hod., kakao apod. 20.00 až 20.30 hod. podle potřeby a možnosti. Předčasná a pozdní jídla budou vydávána pouze na stravenku, podepsanou pobočníkem nebo F/Sgt příslušné letky. Všechno mužstvo (jak anglické, tak české) nastoupí denně v 8.30 hod. před jídelním stanem letky k nástupu do zaměstnání. Pouze letci, kteří byli zvláště určeni, aby se dostavili do zaměstnání dříve, nemusí v tuto dobu nastupovati.“[88] V následujících, tematicky řešených kapitolách se na každodennost letců u 311. perutě podíváme pečlivěji.

Jídlo

Stravování a jídlo představovalo zásadní téma hovorů nebo zápisků v denících či pamětech. Členka WAAF Edith Matějíčková příznačně vnímala československé letce jako veselé, bezstarostné a stále hladové.[89]

Hned po připlutí do Velké Británie se Angličané a Angličanky dobře představili, jak jinak než jídlem. Jiří Osolsobě napsal: „Dostáváme opékanou slaninu, vajíčko, chléb s máslem a marmeládou, čaj a od dvou starších dam, patřících už podle vzhledu k nějaké dobročinné organizaci, krabičku cigaret.“[90] Pro obě ženy měl Jiří Osolsobě pouze slova chvály: „Ty dámy jsou učiněná dobrota.“[91] Stejně tak si liboval po příjezdu do tábora Cholmondeley, když psal o snídaních: „… šunka, vejce, slanina nebo ryby, nezbytný porridge nebo ovesné vločky, čaj s mlékem a topinky s marmeládou a máslem.“ Poznamenal k tomu: „Trochu moc najednou, ale české žaludky se kupodivu rychle aklimatizovaly.“[92]

Jindřich Breitcetl[93] zmiňuje, že muži nedlouho po příjezdu do Velké Británie dostávali hrachovou polévku s chlebem.[94] Václav Korda považoval tuhle hrachovou za nejlepší, kterou kdy jedl, už z prostého důvodu, že předchozích čtyřiadvacet hodin hladověl.[95] Oproti tomu Rudolf Haering vzpomínal, že si muži nabrali různé salámy a uzeniny a teprve poté zjistili, že realita je jiná než jejich očekávání: „Salámy byly z ryb, čili naprosto nechutný…“[96]

Snídaně byla ostatně u 311. peruti nejčastěji chváleným denním jídlem. Její příslušníci nebývali z domova (a už vůbec ne z cest do odboje v Británii) zvyklí na takový výběr, což dokládá například Jaroslav Novák, který si na anglickou snídani rozhodně nestěžoval, zejména co se týkalo snídaní: „Vajíčka se slaninou nás trochu probudí.“[97] Miroslav Vild se též zdál být spokojen se stravováním: „Jídelna hučela. V jasně osvětlené místnosti a v teploučku jsme si sedli kolem stolů a dali jsme se s chutí do jídla. Hrnek anglického čaje s mlékem mě osvěžil. Dva plátky anglické slaniny, pověstného baconu z osmdesátikilových prasat, dokrmovaných kaštany, dvě sázená vejce a několik sendvičů z bílého pšeničného chleba pomazaného rybí pastou moji špatnou náladu zahnaly.“[98] Bohumil Dubec mluvil o tom, že byl s jídlem spokojen, zejména s pokrmy podávanými létajícímu personálu před operačními lety.[99] Souhlasil s ním Jiří Pavel Kafka, který mluvil o „zvlášť dobré snídani“.[100]

Jaroslav Novák přiznával, že ne vždy osádkám chutnalo,[101] nicméně všichni si uvědomovali, že civilní obyvatelstvo je na tom hůře. Pavel Tofl si ke stravování během kurzu radiotelegrafistů napsal: „Jídlo je takové, že jsem ještě nikdy tak dobře nejedl – 4× denně.“[102] Vilém Bufka se nad prvním jídlem na základně Cosford, kde byla umístěna československá náhradní a výcviková jednotka pod velením plukovníka Josefa Berounského, úplně nerozplýval: „Dostavilo se samozřejmě zklamání, a tentokrát už byly stesky po francouzských biftecích a víně všeobecnější. Nad vysušenými rostbífy obloženými neméně suchou zeleninou a všelijakými obilnými kašemi polévanými slazeným mlékem jsme se brzy dohodli, že na tuto kuchyni si budeme těžko zvykat.“[103] Později se to zlepšilo, hned při následujícím jídlu: „Zdrcující prvotní odsudek anglické kuchyně jsme poopravili až nad snídaní, která se sestávala z opečené slaniny s vajíčky a opečenými brambory nebo chlebem obloženým fazolemi.“[104]

Josef Čapka byl s první snídaní v Cosfordu nadmíru spokojen: „… toto byly hotové hody. Nejdříve grepy, pak vejce se slaninou, potom chléb s máslem a džem…“[105] Oldřich Kulík uváděl, že muži byli dobře živeni, a zmiňoval zejména „porridge“.[106]

Klasický anglický zvyk, černý čaj s mlékem, letce zpočátku neohromil: „Nad čajem s mlékem, z něhož nám bylo hořko na jazyku i na duši…“[107] Rudolf Haering vzpomínal: „Kafe to teda náhodou nebylo. Byl to jejich pověstný čaj s mlíkem…“[108] Alois Šiška poznamenal: „Jen na ten anglický čaj s mlékem jsme si musili dlouho zvykat. Byl však dobrý, a piji jej dodnes.“[109] Podobně na začátky s anglickým čajem vzpomínal Josef Čapka: „Ten čaj mi ale vůbec nechutnal. Podle našeho mínění se čaj správně dělá bez mléka, ale s citrónem a slazený, a když už k němu musíš něco mít, pak je znamenité tam nalít trochu rumu. Ale bylo to mokré a teplé, a tak jsme toho spolykali, co jsme mohli, abychom neurazili.“[110] Čapka chápal, nakolik je čaj pro Brity důležitý: „Chtěli jsme anglickým zvykům, byť sebevíc zvláštním, přivyknout co nejrychleji, ale umění pít čaj nám ještě hodně dlouho unikalo.“[111] Někdy se stávalo, že osádky musely, třeba kvůli špatnému počasí, přistát na jiném letišti a v tom případě ihned letci tvrdili, že zrovna tam je lepší menáž než u „nich doma“.[112]

Špatné jídlo bylo součástí větších protestů létajícího personálu v létě 1940, což se zlepšilo příchodem českého kuchaře Rudolfa Řičánka.[113] Bohužel neznámý letec napsal v roce 1943 Rudolfu Řičánkovi, tou dobou umístěnému mimo kuchyni perutě, následující otevřený dopis, který publikoval ve Zpravodaji a který se sluší pro jeho emotivní, humoristický i kulinářský náboj ocitovat celý: „Milý Rudo, ležím na lůžku, trpím duševně i tělesně a vzpomínám na Tebe. Jsem, jak se říká v odbojové češtině, velmi unhappy. V mém nitru burcuje zloba, že ti Angličané, jinak takový milý, sympatický národ, jsou často tak pozadu v umění kuchařském. V žaludku se mi vzpírá solená ryba a sausage, kteréžto dva pokrmy se zřejmě nesnáší. Myslím na Tebe a v duchu Ti nadávám. Ne, nesmíš snad to brát příliš osobně. Víš, Rudo, jak jsme si pochutnávali na hodech, které jsi nám připravoval v T., jak jsme si libovali pojídajíce knedlíky s koprovou omáčkou, vídeňské řízky, bramborový salát, guláš – ale ne, ani se mi na takové pokrmy nechce myslet. A zde? Co jsme přišli, sotva ses mezi námi objevil. A naše strava – no já vím, že Ty to jíst nemusíš, ale i pes Honza vrčí, když vidí cabbage. Rudo, ve jménu tradice seržantské jídelny naší peruti, ve jménu Tvé restaurace v Dej., ve jménu přecabbageovaných a usausageovaných čs. seržantů, t. č. somewhere in England, vyzývám Tě, bys nedal zahynouti nám ni budoucím! Neodroď se svému plemeni seržantskému, ale vrať se mezi nás, lid prostý, který’s na pospas nechal stravě, jež z nás co nevidět udělá lidožrouty!“[114]

František Navrátil, radiotelegrafista, s odstupem desítek let vzpomínal na dobré jídlo v seržantské jídelně, za nejlepší považoval knedlo vepřo zelo z rukou českého kuchaře, možná přímo Rudolfa Řičánka.[115] Nejnenáviděnější bylo skopové maso.

Když Alois Šiška sloužil jako velitel jídelny, dostala peruť zkažené maso. Šiška jednal rychle a obratem dostal čerstvější náhradu za poslední dodávku.[116] Velitelem kuchyně byl na čas jmenován Miroslav Vild: „Byl jsem jmenován velitelem kuchyňského personálu. Říkali o mně, že kde byl nějaký dlabanec, u toho jsem nesměl chybět. Tak se prý určitě bude dobře starat o chod kuchyně.“[117] Válečný deník pro skupinu Wretham dodává k počáteční situaci v East Wrethamu: „Dosti slabá snídaně. Je vidět, že kuchyně nejsou dosud zařízeny pro vaření v poli. Narychlo se zařizuje kuchyně při důstojnické jídelně a vaří v ní naše mužstvo. Strava je pak pokud možno po našem a chutná i anglickým důstojníkům.“[118]

Operační jídlo před startem na misi, z alba Oldřicha Hořejšího (VÚA-VHA Praha).

Miroslav Vild jako velitel s radostí experimentoval: „Požádal jsem naše kuchaře, aby udělali pravou českou tlačenku, pouze pro zvané podle hesla, kdo dřív přijde, ten dostane, anebo kdo pozdě chodí, sám sobě škodí.“[119] V Talbenny si Václav Korda pochvaloval, že se kuchaři a zásobovači vskutku snaží vařit česká jídla: „Skutečnost, že české squadrony měly i české kuchaře, se v Talbenny projevila velmi výrazně. Naši špekouni si vytvořili velmi úzký dotyk někde v okolní vesnici a přiváželi odtud vepře. Znamenalo to, že nejen dost často bylo na jídelním lístku vepřoknedlozelo, ale i letiště bývalo často naplněno ovzduším české zabíjačky.“[120] V letci vydávaném Zpravodaji se objevuje v roce 1944 text, v němž jsou popsáni čeští kuchaři u peruti, o nichž autor píše, že o nich zatím nikdo neřekl, jak důležití jsou.[121]

Samozřejmě, že hlavní část stravování zajišťovaly důstojnická či poddůstojnická jídelna spadající pod velení základny, nicméně muži si s velkou radostí přilepšovali. Zřejmě nejobvyklejším způsobem přilepšení k jídelníčku byl lov v okolí základen. Jednalo se o soukromé pozemky, tudíž z hlediska našich letců o pytlačení. Podle vzpomínek se nejednalo o nárazovou činnost a touha letců po čerstvé zvěřině zřejmě místy snížila stavy zajíců nebo bažantů. Richarda Husmanna potěšilo stěhování na odlehlejší letiště East Wretham: „Mám z přesunu radost. V lese je bažantnice, divokých králíků probíhá všude jako myší a v několika okolních rybnících je plno ryb, kaprů, úhořů, a jak posléze zjišťuji, také neuvěřitelně velkých štik. V kdekom propuká zelená vášeň, zpestřujeme si jídelní lístek, snad nám bude při posledním soudu odpuštěno.“ Vzápětí dodává: „Občas se také podařilo autem přejet srnce, velice zajímavé bylo, že to nikdy nebyla srna. Typická pro tyto srážky byla následná díra v komoře jelena.“[122] Stejně reagoval Miroslav Vild: „Naše peruť z jejího letiště operovala už od září minulého roku. Dobrá parta, hojně operačních příležitostí, rybníky plné ryb a divokých kačen, blízké lesy se spoustou hub – to bylo moje.“[123]

Karel Kadlec vzpomínal na lov bažantů z automobilu! Dojeli na místo, stříleli bažanty přímo z auta a potom si pro ně došli. Nicméně je přistihl místní hajný, který jim vskočil do cesty a chtěl je zastavit, naštěstí ho nepřejeli. Když je přišel hledat na základnu, podle obličejů je nenašel, a inkriminovaný automobil viníci skryli v lese a zamaskovali.[124]

O tuhé zimě 1941/1942 Jiří Osolsobě napsal: „Celé dny jsme trávili v dřevěných barácích. Pekáče na kamnech jsme měli stále plné. Hrabství Suffolk i Norfolk byla zamořena divokými králíky, okolí tábora se v té době navíc hemžilo bažanty a poslední útočiště představovala kachní farma, jejíž majitelka nám prodávala kachny se slevou.“[125] Jaroslav Novák dodává: „Ve Wrethamu naši kluci hodně pytlačili. Mohli jsme střílet pouze zajíce. Zajíci se nám brzy přejedli, a tak kluci přes přísný zákaz začali střílet bažanty v zámeckých honitbách. Bylo nám vyhrožováno velkými tresty, považovalo se to za krádež…“[126] Bohumil Dubec vzpomínal na množství králíků v blízkosti skotských základen.[127]

Stejně to fungovalo na všech základnách, kam se třistajedenáctka za války podívala, i v Tainu ve Skotsku.[128] Zdeněk Hanuš Knapp napsal o jednom spolubojovníkovi: „Lojza byl velký pytlák. Byla to jeho jediná vášeň. Znal přírodu a rozuměl jí. Dovedl vyprávět hodiny o králících, holubech, bažantech a koroptvích a nikdy nepřišel s prázdnou, když si vyšel s kulovničkou nebo s brokovnicí.“[129] Dokonce se kradlo na okolních farmách, jak přiznával Bufka: „Občas se někdo z nás vytasil se slepicí, ba dokonce s kachnou, které nikdo nepostrádal, takže jsme si mohli v klidu přilepšit.“[130]

Rybařilo se. Otakar Janůj si zapsal o Josefu Svobodovi: „Sedím s Pepkem Svobodou, který se vrhnul na rybařinu. To myslím z toho častého pití čaje. Chudák. Vydrží státi celý večer v dešti u rybníka. Snad zanadává, snad si zpívá. Nevím opravdu, je-li tak klidný, nebo blázen…“[131] Emil Glaas vzpomínal na to, jak Čížci (Čechoslováci) milovali pytlačení v revíru někoho jiného, tady konkrétně nedaleko Manor Farm: „Stála nedaleko lesa a rybníka, v němž se hemžilo množství štik a jiných ryb, na kterých si pak hoši pochutnávali. Lovení ryb bylo sice zakázáno, ale hlídejte Čížky.“[132] Richard Husmann chodil rád rybařit s Miroslavem Čtvrtlíkem.[133]

Kromě lovu divokého zvířectva se provozovalo houbaření, je totiž pravdou, že Britové kromě žampionů jiné volně rostoucí houby nesbírali, tudíž čs. letci a mechanici měli při troše štěstí houbové žně.[134] Možná největší úlovky a největší překvapení Angličanů si naši letci vysloužili v okolí Beaulieu v létě 1943.[135] Miroslav Vild patřil k zapáleným houbařům, jednou přinesl prádelní koš plný hřibů a křemenáčů. Vild tehdy měl funkci velitele důstojnické jídelny, a proto nechal houby udělat s vejci a brambory, pouze pro Čechoslováky, nikoliv pro britské důstojníky, neb tušil, že ti by nic podobného nejedli. „Když se dozvěděli, že jíme houby z lesa, kroutili hlavami, co že to máme za podivné trávicí ústrojí… Do večera jsme měli zahynout na otravu. Celé odpoledne a večer se nás dotazovali, zda se ještě cítíme fit. Nevěřili nám a podezírali nás, že se k nevolnosti nechceme přiznat.“[136]

Na ryby vyrazil Oldřich Hořejší i na Bahamách…

… úlovek však nebyl valný…

… takže hladová břicha zasytil sendvič, ovoce a Coca-Cola (VÚA-VHA Praha).

Strach Angličanů o vlastní zdraví šel tak daleko, že požádali velitele letiště, aby nechal nádoby použité při úpravě hub vydezinfikovat, což včetně vzteku personálu kuchyně za přidělání práce padlo na Vildovu hlavu. V roce 1944 ve Skotsku chodil Miroslav Vild s Janem Vellou na žampiony a Vild přiznával, že ignorovali veškeré nápisy, že se jedná o soukromý majetek.[137] Stejné překvapení (možná přímo odpor) jako s houbami u Angličanů vzbuzovala záliba v sádle: „Angličanům sloužilo výhradně pro pečení nebo smažení, říkali mu cooking fat, když nás viděli, jak si jím mažeme chleba, padali do mdlob.“[138]

Slavný předválečný boxer Vilda Jakš[139] dokázal opatřit i přilepšení masitější než pouhé houby: „Vildovi se občas říkalo šmelinář, jako správný vesnický kluk měl totiž všechno… jednou dokonce opatřil čuníka, vykrmil ho a měli jsme rázem národní hody. I moravské klobásy zvládl udělat jedna radost.“[140] Jakš byl navíc považován ze velikého jedlíka, prý byl schopen spořádat jakoukoliv porci jídla. „Nač přišel, to snědl. Sníst upečeného králíka na posezení nebylo pro něho ničím zvláštním.“[141]

Stejně tak František Rajskup, předválečný řezník, se snažil kamarádům přilepšit zabijačkou, „která přišla po lehké anglické stravě všem vhod. Franta to výstižně charakterizoval jako promaštění střev.“[142] František Rajskup dělával vyhlášené jitrnice, o nichž říkával: „Žádné švindl, žádné chleba, samé maso.“[143]

Když jedna čs. osádka včetně Jaroslava Nováka přistála v Gibraltaru, nemohli se odtrhnout od výběru ovoce: „Těch banánů, pomerančů, jižního ovoce! Tady jsem si uvědomil, že děti v Anglii nikdy neviděli banány, protože se za války nedovážely. Než jsme odlétávali, měli jsme dvě hodiny čas nakoupit spoustu věcí, tedy i banány, pomeranče a jiné jižní ovoce, abychom se mohli nějak odvděčit našim anglickým přátelům.“[144]

Jiří Osolsobě poznamenal k Silvestru 1941: „V té době bylo ještě poměrně dost jídla, člověk stále ještě viděl na stole opravdová vejce, o velkém nedostatku cigaret se také ještě nic nevědělo a všechny alkoholické životabudiče měly stále předválečnou kvalitu a byly k dostání v neomezeném množství.“[145]

Jídlo po operaci, opět album Oldřicha Hořejšího (VÚA-VHA Praha).

O zlepšení zásobovací situace se snažil bývalý mechanik Miroslav Švitorka, který po zranění fungoval jako „domovník“ ubytovny pro seržanty. „Švitorka se o své svěřence staral otcovsky i bratrsky. Protože byl též znamenitým kuchařem, vařil, pekl a smažil, co si kdo přál. O anglickou stravu stál málokdo, a tak měl zákazníků a strávníků stále dost. Zařídil si přitom i vlastní kantýnu, kde měl značné zásoby dobrého piva z blízkého Hackomu, čokolády a jiné lahůdky.“[146]

Ke zlepšení zásobovací situace a nálady letců přispívaly balíčky, které peruť dostávala od amerických či kanadských krajanů. Hugo Mellion, který pracoval v administrativě perutě a rozděloval zásilky, vzpomínal na ohromné bedny plné balíčků pro jednotlivce a označoval krajanskou solidaritu za jedinečnou.[147]

Chodilo se do hospod, hotelů a restaurací, pokud měli vojáci peníze. „W/Cdr Toman nás pozval na večeři, měli jsme znamenité kuře a skvělé staré červené Chabertin.“[148] V Londýně v kantýně na Trafalgar Square dopadl Jan Gellner hůře: „Jídlo bylo strašné.“[149] Otakar Janůj v Londýně zašel do české restaurace v Československém klubu nedaleko Russell Square: „Typicky česká restaurace a i ta ulice se zdá nám známá, a dokonce ty písničky české z gramofonových desek…“[150] Během pobytu perutě v cornwallském Predennacku se chodilo do tamějších kavárniček na čerstvé mořské raky.[151]

Bedřich Abeles nevzpomínal na anglické jídlo s velkým nadšením, ale na americké základně, kam se dostal, měli prý „úžasné“ jídlo.[152] Miroslav Vild zmiňuje ve vzpomínkách pocit hladu za doby pobytu ve Velké Británii jedinkrát, po operačním letu na Le Havre: „Popadl mne hrozný hlad. Bylo snadné ho ukojit. Na okénku u kuchyně jsem si ukrojil z připraveného chleba velký krajíc a namazal silně voňavým vyškvařeným sádlem z naservírovaného krajáče… Sedl jsem si do koženého křesla a cítil se povznesen nad celý svět.“[153]

Víme, že členové osádky s sebou do letounu brali termosky s kávou či čajem a svačiny, například čokoládu. Ale nemáme moc záznamů, jak „svačina“ v oblacích během operačního letu vypadala. Naštěstí Josef Čapka jednu popsal: „U toho pohledu [letěli poblíž švýcarských hranic během mise do Itálie – pozn. autora] jsme si udělali menší piknik, popíjeli jsme čaj, jedli sendviče a na dovršení příjemné vyhlídky jsme si dali žvýkačky.“[154]

Hned na počátku pobytu v Anglii měli naši letci problémy s angličtinou a alkoholem zároveň. Když se dostali na britské základně do baru, halasně se dožadovali lahví s nápisem Beer, když je konečně dostali, vůbec je neuspokojily. Ono to nebylo normální pivo, před slovem Beer totiž bylo ještě jedno – Ginger. Není divu, že je chuť překvapila, když očekávali chmelový mok a napili se zázvorového piva.[155] O skutečném pivu psal Richard Husmann: „Výčepní jsou čtyři, mají plno práce. V Anglii se pivo nestáčí, tahá se pákovou vývěvou. Po sklenicích žbrundá, špatně pění, pořádný hostinský od nás by se zlobil. Grády ale má, umí zalomcovat.“[156]

Při ne zcela dobrovolném přistání na základně Dunkeswell, kde sídlili Američané, byl po desáté hodině večerní zavřený bar, američtí hostitelé si však věděli rady: „… jeden chlapík z pozemního personálu opatřil barel nemrznoucí kapaliny, což byl 90% alkohol a ten jsme ředili pomerančovým džusem.“[157] Jindřich Breitcetl konstatoval lakonicky v deníku 25. září 1940: „Hodně se pije – snad pro zapomnění…“[158] A Hanuš Korda v biografickém rozhovoru pro Paměť národa prohlásil na rovinu: „Když jsme přišli o aeroplán, všichni ostatní letci se ožrali.“[159]

Pro letce se ve chvílích odpočinku stával alkohol neodmyslitelným společníkem, který určoval směr jejich rozhovorů či monologů: „Po svém to řeší pilot Péťa Filler [správně Josef Filler, D. V.]: donesl si od baru ke krbu láhev ginu a začíná dlouhé filosofické pojednání o přednostech plzeňské dvanáctky. Ta se ostatně táhne jako leitmotiv jeho životem.“[160]

Když Pavel Tofl odjížděl do výcvikového kurzu RAF, zapsal si do deníku: „Večírek na rozloučenou. Byl jsem namazaný, jak zákon káže.“[161] Při družení s Poláky nedopadl lépe: „Popili jsme, že to až pěkné nebylo.“[162] Jaroslav Novák měl ze setkání s nejlepším kamarádem Vlastou Skákalem, který zrovna přišel k peruti, takovou radost, že „samozřejmě jsme se s Vlastou Skákalem opili, a to byla blbost. Já se stydím, že jsem to udělal. Opili jsme se a já spadl ze schodů a rozbil si hlavu.“[163]

Pokud byli letci v ráži, bylo jim jedno, do koho se pustili. Oldřich Doležal si v opilosti při oslavě potopení německého lamače blokád klidně vyšlápl na generála Janouška, nicméně ten mu to hned druhý den vrátil. A je generálu Janouškovi ke cti, že k pomstě nepotřeboval převahu v hodnosti.[164]

Na otázku, co se pilo, odpověděl Jaroslav Novák: „Když jsme přišli do hospody pozdě a nezbylo nám moc času do zavírací doby, která byla po celé Anglii ve 22.00, míchali jsme drinky, aby se zvětšil jejich účinek. Oblíbeným drinkem byla whisky s rumem. Někdy to kluci namíchali tak silné, že když jsem vypil malou sklenici, což se ode mě chtělo, tak se mi zlomila kolena a člověk nemohl pěknou chvíli chodit. Druhý den jsme však museli být ve službě, i neoperační, 100% použitelní.“[165] Miroslav Vild psal o míchání whisky s pivem, za stejným účelem a za podobných okolností jako Jaroslav Novák.[166] Lékař Karel Macháček zmiňoval, že ve skotském Tainu se pila hlavně whisky, nikdy před letem, ale po operačním letu si osádky vše s radostí vynahradily.[167]

Inscenovaná fotografie přípravy k letu nad mapou u letounu. Zleva Karel Valach, Jan Plzák, Josef Bernát, Vilém Konštacký, Josef Horák a Josef Filler (VÚA-VHA Praha).

Když Otakar Janůj a jeho spolubojovníci oslavovali úspěšné ukončení výcviku jako palubních střelců, tekla whisky proudem, Češi se prý vyznamenali, protože v pití whisky byli úspěšnější než samotní Skotové.[168]

Někdy se stalo, že opilost přesáhla mez nebo měli letci potíže s alkoholem ve službě. Větší prohřešky končily před válečným soudem, jako případ Viléma Konštackého, který popisoval Jan Gellner: „Když jsem přijel do Wrethamu, P/O Konštacký měl být postaven před válečný soud za opilost ve službě a za urážky S/Ldr Pickarda v opilosti… celý případ byl velmi nepříjemný, ale Konštacký vyvázl jen s důtkou, poté co W/Cdr Toman doporučil, aby dostal ještě šanci, a on sám slíbil, že skončí s pitím. S/Ldr Pickard je rozumný chlapík, potřásl si s ním rukou a nepříjemná událost měla šťastný konec.“[169] Pavel Vančata, editor Gellnerova deníku, k výsledku válečného soudu trefně poznamenal: „Ironií osudu se díky ‚šťastnému konci‘ dne 23. 6. 1941 nevrátil z náletu na Brémy.“[170]

Problém s alkoholem ve službě měl opakovaně Josef Filler, Gellner o něm jasně napsal „je opilec“.[171] Filler byl nakonec po několika výstupech degradován a odeslán do Leamingtonu k pěchotě.[172]

Mechanik Švitorka dovážel vojákům na základnu alkohol, obvykle pivo. Jednou se stalo, že nedorazil ani on, ani pivo, a tak se ho kamarádi pro jistotu vydali hledat. Našli ho s jeho proslulým automobilem známým pod přezdívkou Dornier, naštěstí se nejednalo o žádnou vážnou dopravní nehodu. Vyprávěl Emil Glaas: „Najednou, celý udýchaný, přiběhl wrethamský cestář a trhaně ze sebe vyrážel, že nedaleko Wrethamu leží převrácené auto, kolem plno rozbitých lahví a vedle silnice v příkopu dva mrtví českoslovenští letci. Několik chlapců nasedlo okamžitě na kola a vydalo se na místo neštěstí. Když ohledali pohřešované kamarády, zjistili, že jen vlastně vyspávají těžkou opici. Po delší době se jim je konečně podařilo probudit a Švitorka ze sebe koktal, jak se jim ‚Dornier‘ u kraje silnice převrátil a přitom se rozbilo množství lahví. Mnoho jich mělo jen uražená hrdla, a protože Švitorkovi i Fillerovi bylo piva líto, dali se do pití. Nakonec celí zmožení nechali ‚Dorniera‘ ležet a usnuli vedle něho v příkopě tak tvrdě, že je měl cestář za mrtvé. Pomocná výprava postavila ‚Dorniera‘ ‚na nohy‘, ty dva také, všechno se to i se zbylým pivem nalodilo a všemi svými silami se pak ‚Dornier‘ dopravil na farmu. Tam je samozřejmě přivítali s radostným řevem…“[173]

Josef Čapka vzpomínal na jednoho kamaráda, bohužel ho nejmenoval, který zřejmě trpěl posttraumatickou poruchou a řešil ji alkoholem: „Létání už měl dost a třes rukou zvládal pouze tím, že pil a zase pil. Strach ho ve vzduchu přepadal zcela nečekaně a já mu nejednou musel vytrhnout řízení, dřív než udělá tu jednu osudovou chybu.“[174] Dodával: „Propadnout pití, to bylo to nejhorší, co mohlo pilota nebo kohokoliv z posádky potkat. Ve výšce dostával takový nebožák bolesti hlavy, cítil se slabý a nedokázal se soustředit.“[175]

Jan Gellner zjišťoval, že alkohol je opravdu součástí každodennosti perutě (nicméně se nezdá, že by to přesahovalo meze známé např. z čistě britských nebo jiných spojeneckých perutí): „Zhruba v 03.30 ráno mne vzbudil důstojnický sluha se vzkazem od S/Ldr Pickarda, abych ihned přišel do operačního sálu. Tak jsem spatřil Fantla, muže zodpovědného za řízení operačních letů, totálně opilého a očividně nezpůsobilého. Poslal jsem ho do postele a převzal jeho službu…“[176] Dne 10. února byl Jan Gellner naznačen do osádky Václava Kordy[177] k náletu na Hannover, nicméně zaúřadoval opět alkohol: „Měl jsem letět v letounu 2972… a v 18.45 jsme už seděli v letounu připraveni ke startu, když se Sgt Rozumovi udělalo špatně a začal zvracet. Později jsem se doslechl, že Rozum po obědě vypil příliš mnoho piva, i když on sám to důrazně popíral. Trvalo to více než hodinu najít náhradního pilota – P/O Breitcetla, než se připravil a přijel k letounu.“[178]

Jan Gellner se alkoholu nevyhýbal, často se vydával do blízkých hospod a přiznával třeba: „Dali jsme si docela dost panáků s několika důstojníky…“,[179] nebo: „Bylo velmi horko a myslím, že jsem vypil trochu moc whisky, a v noci jsem se necítil moc dobře…“,[180] ale zjevně se snažil být vždy připraven do služby a ve službě nepil.

Na téměř každé štaci si letci našli „domovskou“ hospodu, kam chodili nejčastěji. Většinou mnoho nevybírali, prostě to byla ta nejbližší. Během pobytu na základně Beaulieu si vybrali Rose and Crown v blízkém Brockenhurstu, které podle Miloslava Pajera přezdívali buď Broukáč, nebo U Rozenkranců.[181] Hospoda patřila Jimmymu, který s našimi letci soucítil,[182] smutnil nad padlými a účastnil se jejich čertovin – jako například psí svatby nebo „simulace bombardování“, o nichž se píše na jiných místech této knihy.

Ve Zpravodaji z roku 1943 se objevuje upřímný text o konzumaci alkoholu mezi osádkami 311. perutě a jeho spojitosti s večírky, hudbou a zlepšením nálady: „Ve válce veselých okamžiků jest tak málo, že bys je na prstech spočítal – ale přece jsou. Přicházejí obyčejně po několika double whiskey, anebo po deseti džbánech březové vody, která nese hrdý název ‚beer‘. A potom za zvuku kytary a tahací harmoniky, za doprovodu piana a houslí a několika veselých šprýmařů smutné vzpomínky ustupují, nálada stoupá, žert a smích ovládá mysl všech přítomných. Pije se. Příčina se vždy najde v nějaké oslavě neb zapití zármutku, aby ospravedlnilo pořádanou pitku, které se obyčejně říká ‚večírek‘. Jednou se oslavují povýšení, podruhé nepovýšení, potřetí má někdo svátek nebo narozeniny, jindy ze zármutku pro ztracené kamarády, oslavuje se příchod neb odchod jiné squadrony, a tak mohou pokračovat do nekonečna. A když náhodou repertoár oslav jest u konce, tak se pije, aby se udržela kondice.“[183]

V druhé polovině roku 1944 absolvoval Oldřich Hořejší výcvik na Bahamách. Zde byla obvyklým nápojem americká Coca-Cola (VÚA-VHA Praha).

Petr Radosta v publikaci o 311. peruti psal, že v roce 1941 byl omezen prodej alkoholu v seržantských jídelnách na operačních základnách, Josef Ocelka prý vydal úplný zákaz prodeje tvrdého alkoholu pro členy 311. perutě. Jedinou výjimkou byla dávka skotské po návratu z ostré mise.[184] Úplná prohibice vládla v jistých částech Kanady, kam se naši letci dostali při výcviku, alkohol se však dal sehnat podloudně, popřípadě příslušníci ozbrojených sil fasovali alkohol, ač civilisté ho kupovat nemohli. Vytvářelo to zajímavý prostor pro šedou nebo dokonce černou ekonomiku.[185]

Richard Husmann uvádí, že za měsíční žold palubního střelce v hodnosti seržanta ve výši devíti liber si mohl pořídit denně krabičku cigaret a dvě piva.[186] Typickou úvahu nad důležitostí cigaret v životě vojáka zanechal Jiří Osolsobě: „Ještě že člověk umí kouřit. To podstatně zvyšuje pohodu u krbu. Naštěstí mám dost cigaret. Rád bych věděl, co při takových příležitostech dělají nekuřáci, aby se vyhnuli duševním poruchám. Mohou upnout pozornost na velké projekty poválečné rekonstrukce, nebo si mohou procvičovat jógu a upadnout do hlubokého duševního kómatu. Přitom by ovšem měli mít pravou nohu přes levé rameno, a to je dost nepohodlné.“[187]

Na palubách letounů se nesmělo kouřit, pochopitelně, riziko požáru a tragických následků bylo ohromné. Na druhou stranu, pochopitelně, že osádky si ze zákazu zase tolik nedělaly a překračovaly ho zcela samozřejmě.[188] Vilém Bufka si užil cigaretu na palubě liberatoru směřujícího 17. srpna 1945 z Velké Británie do svobodné vlasti: „A teď si můžeme s chutí zakouřit. Náležitě vychutnat vůni a chuť cigarety.“[189] Někteří muži se uchylovali k dýmkám, vynikal v nich zejména velitel peruti Josef Šejbl, který měl celou sbírku rozličných a roztodivných dýmek a čibuků.[190]

Ubytování ahygiena

První základnou, kde se peruť začínala formovat, byl Cosford. Ubytování tam rozhodně patřilo klepšímu, co členové čs.bombardovacích osádek zaválky zažili. Něco ktomu uvádí válečný deník perutě: „Ubytování důstojníků– vpěkně zařízených místnostech. Ubytování mužstva: vsedmi barácích, pohodlně, vkaždé světnici 16 mužů. Teplá istudená voda. Vubikacích úzkostlivě dodržována čistota apořádek. Každého čtvrtého dne koná velitel tábora svými orgány prohlídku ubikací perutě. Stížností zanglické strany vůbec není.“[191] Srovnat lze spopisem základny veWarringtonu nedaleko Liverpoolu zpera Václava Kordy, jenž si stěžoval nanezájem zestrany obyvatel Warringtonu, nicméně si nemohl stěžovat naubytování: „Zato nám připravili dřevěné baráky, vnichž bylo položeno linoleum, kde bylo teplo, koupelny steplou vodou, vkaždé ložnici rozhlasový příjmač avjídelně prostřené stoly, příbory ačisté talíře… Spali jsme skvěle.“[192]

Dopisovatel Našich novin si pochvaloval jednu výcvikovou základnu: „Náš kamp je určen též pro výcvik letounových apozemních telegrafistů aradiotelegrafistů. Jsme ubytováni vdřevěných barácích, ovšem vytápěných ústředním topením.“[193]

Zajímavou vzpomínku zanechal Miroslav Vild, který před odjezdem doHoningtonu k311. peruti měl kdispozici osobního sluhu. Pobýval naletecké základně Basingbourne vhodnosti Pilot Officer (P/O): „Říkalo se mu butler. Byl to civilista, odborně vyškolený, div ne vlivreji. Tituloval mne Sire, Sire, sem, Sire, tam, ano, Sire, ne, Sire, máte připravenou teplou lázeň, Sire. Leštil mi knoflíky uuniformy, každý den jsem měl připravený čistý pár ponožek před lůžkem. Veskříni vyložil moje prádlo dovzorného seskupení, vyznal se vtom lépe než já, prostě hospodařil umne. Když jsem mu chtěl dát diškreci, odmítl, aještě se uklonil. Šla mi ztoho hlava kolem. Lorda jsem hrát neuměl apotřeby československého utečence zmalých poměrů jsem mu také nedokázal anglicky dokonale vyložit.“[194]

Tábor čs.letců vCholmondeley Parku krátce popříjezdu (VÚA-VHA Praha).

Nejčastěji popisovanou základnou 311. perutě byl Honington vhrabství Suffolk. Popisuje ho Richard Husmann: „Letiště má rozsáhlý tábor mezi lesíky vpolích. Důstojníci, poddůstojníci idocela obyčejní vojáci bydlí zvlášť, každá skupina má isamostatnou jídelnu. Budovy jsou nastříkány šedozelenou barvou, akdyž zaprší avysvitne opět sluníčko, je barva nepříjemně cítit. Tábor byl postaven nedlouho před válkou aje pěkně zařízený. Všude je čisto, ubytovny mají ústřední topení akousek zatáborem jsou hřiště atenisové kurty. Trávník je zelený, až oči přecházejí.“[195] Jiří Osolsobě doplňoval, že letiště nebylo tak luxusní, jak by vyznívalo zHusmannova optimistického popisu: „Letiště se podobalo mnoha dopravním letištím. Najedné straně bylo ohraničeno čtyřmi obrovskými děravými arozbitými hangáry, jimiž stále profukoval průvan, nadruhé straně řídkým lesem…“[196]

Otakar Janůj, který doHoningtonu přišel koncem června1941, nebyl zezákladny nadšen. Tedy, základna samotná se mu docela líbila: „Jinak Honington je sice hezký camp…“ Jako problém viděl její odlehlost. „Ale vpolích asi 18 km odnejbližšího města Bury St. Edmunds smizerným autobusovým spojením. Pokusil jsem se dostati doměsta, ale cožpak to jde? Jeden bus a150 vojáků?“[197] Karel Kadlec tvrdil, že Honington byla supermoderní základna se vším pohodlím, anedal nani dopustit.[198] Přidal by se kněmu Václav Korda: „Vtakovém prostředí azatakových okolností byl život vkampu velmi příjemný. Zdálo se, že je to spíše odpočinek než práce.“[199]

Když se velitelství aoperační letka 311. perutě přesunuly vzáří1940 napolní letiště vEast Wrethamu, nikdo nebyl příliš spokojen. Problémy byly při přesunu apotom při ubytování: „VeWrethamu mužstvo ubytováno vestanech většinou počtyřech až pěti mužích. Stany jsou dosti malé. Je málo místa. Zvláště létající personál má kufry aleteckou výstroj, takže místo vestanech nestačí. Později však přicházejí nanápad vystlati si postele různými částmi výstroje…“[200] Josef Čapka oEast Wrethamu uváděl: „Letiště samo leželo uprostřed lesů, ublízkého jezera. Zakasárna nám sloužily dřevěné baráky, ale než se dostavěly, bydleli jsme čtrnáct dní vestanech. Byl už říjen avytrvale mrholilo. Vlesích kapalo zestromů, dostanů zatékalo, atak jsme se hrozně rádi stěhovali dobaráků, jak je postupně dokončovali.“[201]

Jaroslav Kvaček tvrdil, že žili pocelou dobu „vkufru“, všechen majetek jen vevacích akufrech, nemohli si cokoliv zosobních věcí posílat krodinám jako většina anglických letců nebo členů pozemního personálu.[202]

Hygiena byla vRAF předepsaná akontrolovaná. Richard Husmann uvedl: „Bereme navědomí, že musíme nosit krátké vlasy, denně se holit, čistit si boty aže knoflíky, nakteré jsme dostali soupravu kartáčků, hadříků avodiček, musí být vždy nablýskány.“[203] Plnovous mohl letec nosit pouze posvolení králem, jak dokládá případ stíhacího pilota Františka Fajtla, jenž se nemohl holit pro problémy spokožkou obličeje.

Při stříhání vlasů mohli muži využít služeb posádkového holiče, civilních holičů nebo kamaráda, jedním znich byl jednonohý zadní střelec Láďa Kadlec, okterém Knapp napsal: „dovede dobře stříhat vlasy“.[204] Velitel peruti Josef Ocelka vhlášení ze16.září1941 spokojeně konstatoval: „Mužstvo je nyní čistě ustrojeno aje přidrženo ktomu, aby bylo řádně oholeno aostříháno anosilo masky [plynové– pozn.autora].“[205] Je zřejmé, že Josef Ocelka tuto skutečnost zdůrazňuje, neboť hygienická situace (úprava vlasů, vousů auniforem) byla vpředchozím období odlišná azměnila se klepšímu.

Úroveň hygieny se lišila podle základny, nakteré peruť pobývala. Největší kritiku sklízelo polní letiště East Wretham vhrabství Norfolk, kde se spalo vestanech abyl nedostatek vody kvaření ikmytí.[206] Vdeníku wrethamské skupiny se objevuje: „Voda je pouze nadvoře. Vobytných místnostech nejsou ani všude umývadla. Má je pouze ten, kdo si je přivezl zHoningtonu.“[207] AGellner se díval natuto základnu, kam byl přidělen, poněkud nedůvěřivě: „Letiště je jen docela velká louka stuctem letounů rozptýlených okolo pod keři astromy, několik stanů adřevěných baráků, rovněž rozptýlených. Musí být téměř nemožné způsobit nějakou významnější škodu natakovémto satelitním letišti.“[208] Jan Gellner spal jako důstojník vnedalekém zámečku, nicméně vžádném luxusu to nebylo, zámeček byl vystěhovaný.[209] Nazákladně se intenzivně pracovalo, dostavovaly se baráky, vylepšovala infrastruktura izázemí.[210]

Oubytování naleteckých základnách psal Jaroslav Novák: „Naše ubikace se lišily odstanice kestanici. Ubikace pro mužstvo apro seržanty byly většinou vjiné části letiště, ale ne vždy. Definitivně lépe žít pod nějakou střechou než vzákopech, což jsem zažil varmádě. Vdomě pro mužstvo nás spalo víc, ato odšesti dodvanácti, tudíž jedna či dvě posádky dohromady. To proto, že když jsme šli naoperace, dejme tomu brzy ráno, tak nás vzbudili tři hodiny před letem. Bylo důležité, aby byla většina posádky pokud možno nastejném domě, aby se vpřípadě rychlého poplachu nemusel nikdo hledat. Posádky byly zvelké části tvořeny poddůstojníky. Sdůstojníky zposádky, kteří bydleli jinde, jsme se setkali buď vautě, či nabrífinku. Napokojích měl každý svou kovovou postel ajednu skříňku se svým soukromým majetkem. Vkaždém pokoji byl stůl spár židlemi. Většinou jsme bydleli vdřevěných domech nebo vnissen huts, což byly domy zkovu tvaru půlkoule aty byly vlétě velmi teplé avzimě strašně studené.“[211] Vilém Bufka nastoupil kvýcviku doCosfordu, kde si pochvaloval: „Nabarácích jsme ocenili čisté místnosti; nejvíc nás potěšily pěkné umývárny se sprchami.“[212] Posléze Bufka přespával skamarádem vestanu, „který jsme si zařídili, pokud naše fantazie aprostředky stačily, jako indiánský vigvam“.[213]

Vkvětnu 1943 se popřezbrojení naletouny Consolidated Liberator přesunula peruť nazákladnu Beaulieu, která podle vzpomínek Jaroslava Nováka byla zevšech britských základen nejpohlednější: „Leží vNew Forest akolem dokola jsou skutečně krásné lesy. DoLondýna bylo blízko… Léto 1943 bylo snad nejkrásnější, jaké jsme vAnglii zažili.“[214] VBeaulieu si vojáci vyzdobili světnice ijídelnu různými obrázky acitáty.[215]

Talbenny vjihozápadním Walesu bouře nadšení nevyvolávalo: „Bylo to studené, nevlídné místo, aže bylo zrovna zima, oto hůř.“[216] Nicméně základna byla strategicky dobře umístěna pro protiponorkové operace: „Když jsme startovali zTalbenny, letěli jsme naostrovy Scilly, které pro nás byly kontrolním bodem, adále doBiskajského zálivu až kešpanělským hranicím, kde jsme se obrátili zpátky doTalbenny.“[217] VTalbenny minimálně část ženatých letců, rozhodně Josef Doubek, bydlela vpronajatých karavanech vpříjemném přímořském prostředí.[218] Václav Korda naTalbenny nenahlížel smířlivým okem: „Talbenny je méně než vesnička. Je to samota. Statek, kousek dál několik chalup, jako celek se to dá nazvat rybářskou osadou. On je tam totiž ještě kostel advě hospody.“[219]

VeSkotsku se peruť zabydlela nazákladně nedaleko městečka Tain, hned umoře.[220] „Tain představoval ztracenou vartu severu, ale existovala prý ještě daleko pustší ahorší místa…“[221] Karel Macháček Tain popisoval: „Když jsem tam přijel, bylo to vzimě abylo nesmírně chladno. Navzdory tomu, že vdůstojnických ubytovnách se topilo, vumývárně měli ráno všude nakovových předmětech vrstvu ledové námrazy.“[222] Při rozhovoru pro Paměť národa lékař Karel Macháček doplňoval, že zamrzala voda ivumyvadlech, která měli muži naubikacích.[223] Jiří Pavel Kafka psal oubytovnách vTainu, kde spali muži podvaceti, jemu to však nevadilo.[224]

Josef Jedlička přistál vTainu povýcviku naBahamách: „Pamatuji si, že nám byla děsná zima, poněvadž jsme se ještě nestačili podelším pobytu vsubtropické oblasti přizpůsobit mrazivému lednu roku 1945. Rozmrzelý kuchař, vzbuzený brzy ráno, jenom brumlal, ale nevrlost ho přešla, jakmile dostal krabičku amerických cigaret. Připravil nám teplé jídlo, apřitom si neodpustil, aby se nám neposmíval, že jsme sice krásně opálení, my zmrzlíci, ale místní slečny už jsou rozebrány.“[225]

Zde jsme bydleli, napsal si ktéto fotografii Oldřich Hořejší. Letiště Tain veSkotsku (VÚA-VHA Praha).

Dne 23.února1944 byla peruť přeložena dojižního Cornwallu nazákladnu Predennack, kde se důstojníci ubytovali vnedalekém hotelu. Miroslav Vild uvádí, že vhotelu podle knihy hostů prý před válkou bydlel sám německý ministr zahraničí Joachim von Ribbentrop.[226] Napoddůstojníky smužstvem zbylyNissen huts. Predennack byl poměrně zastrčený, daleko odLondýna, ale jinak tam byli naši letci spokojeni, líbila se jim okolní krajina.[227]

Muži prošli ubytováním namnoha základnách, kde prodělávali různé typy výcviku. VBlackpoolu byla škola pro rychlé rozpoznávání letounů, velitelství tam poslalo mimo jiné Jaroslava Nováka aten nebyl subytováním spokojen, nicméně se uskromnil.[228] Otakar Janůj nebyl napodzim 1940 spokojen subytováním nazákladně vYatesbury, neboť dobaráků zatékalo abyla tam zima.[229]

Anezapomněl zvěčnit ani svou „světničku“ (VÚA-VHA Praha).

Zdeněk Hanuš Knapp smírnou nadsázkou popsal stěhování majetku vzduchem zjedné základny nadruhou: „Když posádky přijdou kmašinám, zjistí, že se tam sotva vejdou. Mechanici naskládali dovnitř bedny snářadím, záložní součásti, školní tabule, modely letounů, svoje zavazadla, zvedáky, plechovky nabenzin, bicykl, žebřík, radiopřístroje, záložní lampy, elektrický motorek, kulomety, dinghy avůbec všechno, co zapomněli naložit nebo byli líní naložit. Aněkolik členů posádky, kteří nevěří pozemní dopravě, si dotáhlo potají všechna zavazadla islodními kufry. Mašina se sotva utrhne odzemě apak je nutno celou cestu držet nějakou bednu, která padá nařízení, akrádiu se nemůže, protože nasedadle je lodní kufr apřed ním leží žebřík.“[230]

Důstojnická jídelna naletišti Tain (VÚA-VHA Praha).

Lze shrnout, že 311. peruť pobývala naosmi britských základnách. Od29.července1940 do28.dubna1942 vHoningtonu, současně od16.září1940 do28.dubna1942 vEast Wrethamu. Posléze od28.dubna do12.června1942 vAldergrove aod12.června1942 do26.května1943 vTalbenny. Následovalo Beaulieu (26.května1943 až 23.února1944), Predennack (23.února až 7.srpna1944), Tain (7.srpna1944 až 3.srpna1945) akonečně Manston (23.července1945 až 16.září1945).[231]

Spánek je důležitou součástí hygieny, nicméně spánek unavených členů létajícího personálu nahlučících základnách rozhodně nebyl ideální. Téměř kdykoliv je mohl vzbudit někdo zadministrativních poddůstojníků aposlat je dooperačního sálu kpřípravě namisi. Není proto nesnadné odhadnout, že součástí combat fatigue čs.letců byla spánková deprivace. Ta může vést kporuchám spánku avše se stočí dotěžko zastavitelné spirály. Václav František Bozděch se naněkolika místech převážně autobiografických textů zabýval nespavostí spojenou straumatickými zážitky: „Naše vybičované nervy však dlouho odolávají spánku. Znovu aznovu se nám vmysli rojí obrazy strašných okamžiků, které jsme prožili dnešní noci vzoufalém boji snezranitelným nepřítelem.“[232] František Václav Bozděch zaznamenal isen jednoho zespolubojovníků, sodstupem času však nevíme, zda je to záznam autentický, nebo jde oúplnou literární licenci.[233]