Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.
Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

CAFÉ ENGEL

Ein frischer Wind

Copyright © 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket Illustration © by www. buerosued, Alamy Stock

Jacket design © buerosued.de

Translation © 2024 by Dagmar Hoangová

ISBN 978-80-249-5561-2

Obsah

HILDA

LUISA

JEAN-JACQUES

HILDA

PETRA

WILHELM

JEAN-JACQUES

HILDA

WILHELM

MIŠA

LUISA

KARIN

HILDA

PETRA

JEAN-JACQUES

KARIN

LUISA

MIŠA

KARIN

HILDA

WILHELM

PETRA

MIŠA

WILHELM

LUISA

JEAN-JACQUES

HILDA

KARIN

MIŠA

PETRA

WILHELM

HILDA

PETRA

WILHELM

MIŠA

KARIN

Wiesbaden, léto 1961

Hilda

Srpnová neděle. Žhavé vedro leží nad městem Wiesbaden jako neviditelný zvon. Ulicí Wilhelmstrasse projíždí jen několik aut, chodci se pohybují pomalu, dávají přednost straně podél parku Warmen Damm, kde se dá najít pod hustými řadami platanů příjemný stín. Kavárny na druhé straně ulice mají hluboko stažené markýzy, aby ochránily hosty před sluncem a pouličním prachem. Navzdory horku jsou odpoledne všechny židle obsazené. Lidé si pochutnávají na kávě a moučnících, osvěžují se limonádami Bluna, Sinalco a ledově vychlazenou coca-colou nebo si dopřávají zmrzlinu se šlehačkou. V nabídce je vanilková, čokoládová a jahodová. Dámy mají na sobě světlé letní šaty, pánové pod žakety košile s krátkými rukávy. Saka obleků ale ani v tom horku neodloží. Chodit po Wilhelmstrasse jen v košili se prostě nesluší.

Kavárna U Anděla vytrvale vzdoruje novým kavárnám a cukrárnám, které vznikají všude po městě. Výzvou je především kavárna Blum v samém sousedství. Je třikrát tak velká, servírují tam v prvním poschodí do pozdních večerních hodin náročná menu a pořádají i taneční večery, svatební hostiny a jiné akce. Kavárna U Anděla zato boduje výtečnými dorty, vynikající kávou a rodinnou atmosférou. Malá, ale chutná jídla nacházejí v poledne velký ohlas u úředníků. Objednávají si je ale s oblibou i večer zpěváci a herci státního divadla. Protože chtějí po představení sníst nějakou maličkost a dopřát si k ní láhev Andělských kapek. Ryzlink pochází z vinice pana Perriera, manžela šéfové, a je všeobecně považován za tajný tip.

Jen stálí hosté vědí, že dnešní neděle je pro rodinu Kochových naprosto výjimečná. Otec Heinz Koch sedí u stolu pro štamgasty hned vedle pultu se zákusky, pije kávu a rozmlouvá s milými hosty, kteří se k němu ve velkém počtu posadili a přinesli dokonce kytice a malé dárky. Hilda umístila v moudré prozíravosti do sousední místnosti všechny vázy, které rodina vlastní. I švagrová Světlana, která bude dnes obsluhovat s Luisou, přinesla nějaké nádoby.

„Takové příšerné hrnce!“ zavrtí matka Elsa hlavou, když jsou s Hildou samy.

Hilda považuje matčino reptání za nevhodné. Pokrčí rameny. „Dohadovat se o vkusu nemá smysl, mami.“

Matka Elsa zvedne pohrdavě obočí a vezme dvě z váz, aby je naplnila vodou.

Hilda začíná být netrpělivá. „Co tady pořád pobíháš, mami?“ řekne podrážděně. „V takový den, jako je ten dnešní, bys měla sedět u stolu po tatínkově boku. Lidé se už po tobě ptali.“

„Proboha!“ opáčí matka nevrle. „Posedávat a přijímat lichotky není nic pro mě. A vůbec ‒ musí se kvůli tomu dělat takový tyátr? Je to přece úplně normální.“

„No, poslyš, mami!“ rozhořčí se Hilda. „Tolik se snažíme, abychom vám udělali ten den co nejkrásnější. Copak z toho nemáš vůbec žádnou radost?“

„Ach Hildičko…,“ zvolá Elsa stísněně. „Tak jsem to přece nemyslela. Samozřejmě že mám radost.“

Pohladí Hildu rychle po tváři a nedbajíc dceřina napomenutí s oběma vázami odspěchá. Sousední místnost zdobí už čtyři kytice a několik rostlin v květináčích. A jak to vypadá, bude jich ještě víc.

Hildě unikne zlostný povzdech. Co se to v poslední době s maminkou děje? Pořád je s něčím nespokojená, na všechno nadává, nevydrží klidně sedět a do všeho strká nos. Přitom by si mohla konečně odpočinout od namáhavé práce a přenechat starosti o kavárnu mladší generaci. Všechno je výborně zorganizované. Matka může s klidným svědomím složit ruce do klína a dopřát si na stará kolena pohodlí. Jak to dělá už léta otec a moc mu to svědčí.

Ale to ne, už od časného rána byly mrzutosti. Otec se dostavil na snídani v kavárně ve skvělé náladě, oblékl si svůj nejlepší oblek a uvázal hedvábnou kravatu, kterou mu darovala Julie loni k narozeninám. Protože matka byla už zase v kuchyni, kde vlastně nemá co pohledávat, musel na ni chvíli čekat. Když se pak objevila, s něžným úsměvem a otevřenou náručí k ní zamířil.

„Moje milá, dobrá Elso!“ začal vzletně. „Dnes je náš slavný den. Čtyřicet let dokonalého štěstí!“

Matka zkřivila ústa: „No…“

Otcovo nadšení ochablo.

„Co myslíš tím no, má drahá?“

„Přesně, jak říkám, Heinzi. Jistě, byly mezi tím i hezké roky…“

„Pro mě to byly jen hezké roky, Elso. Jeden hezčí než druhý. A za to ti chci dnes poděkovat, moje milá.“

Objal matku a políbil ji na obě tváře. To ještě strpěla. Když se ale pokusil dát jí na oslavu čtyřicetiletého manželství polibek na rty, uhnula a zamumlala: „Nech toho, Heinzi, mohli by nás vidět lidi z ulice!“

Otec ji tedy pustil, zavrtěl hlavou a vrátil se na své místo. Hodně ho to zasáhlo. Hildu z toho bolelo srdce.

„Co je na tom, mami?“ podivila se. „Jste přece manželé!“

„Nepleť se do toho, Hildo!“

Protože v tu chvíli vstoupily otočnými dveřmi do kavárny Světlana a Luisa, v diskuzi se nepokračuje. Obě se hned vrhnou k oslavencům, následují objetí a polibky. Světlana koupila matce drahý parfém, otci novou hedvábnou vázanku. Luisa přinesla košíček jahod ze zahrady a vlastnoručně uvázanou kytici. A oznámila, že se bude večer konat na počest jubilantů hudební vystoupení. To matku dojalo. Srdečně poděkovala a pustila se do jahod.

„Taková zahrada je nádhera!“ povzdechla si. „Ovoce a zelenina chutnají nejlépe čerstvě natrhané, že? Tvoje jahody jsou prostě báseň, Luiso!“

„Máš pravdu, teto Elso,“ přitakala Luisa s úsměvem. „Jsme moc rádi, že máme u domu zahradu.“

O spoustě práce, kterou zahrada přináší, se nezmínila. Hilda se často strachovala o Luisu, která přicházela většinou do služby v kavárně U Anděla uštvaná a s popraskanýma rukama. Vypadalo to, že je chuděra hrozně udřená, a navíc má spoustu starostí. Když se ale Hilda zeptala, jak to u nich vypadá, odpověděla Luisa pokaždé: Jak by mělo? Děti jsou zdravé a Fritz žije zcela svou hudbou. To je hlavní, ne?

Poté, co se Světlana a Luisa za pomoci krajkových zástěrek a čepečků proměnily v servírky, probíhalo to u stolu pro štamgasty k Hildině úlevě smířlivěji. Otec pil kávu a pochutnával si na čerstvě upečených nedělních houskách, které cukrář Richy zase včas vykouzlil. Matka si dopřála výbornou malinovou marmeládu, která pocházela také z Luisiny zahrady. Mluvili spolu ale jen málo. Otec pronesl tu a tam přívětivou poznámku, matka ji okomentovala vlídným kývnutím hlavy.

Kolem desáté, když byli venku obsluhováni první hosté, sešla ze svého podkrovního bytu Sofie Künzelová, aby pogratulovala a nasnídala se. Künzelová bydlí nahoře už celou věčnost. Bývala operní pěvkyní ve státním divadle. Dovršila už sedmdesát let, pořád ještě ale vyučuje hru na klavír na konzervatoři a je u svých žáků velice oblíbená. Nevzdala se ani své záliby ve výstředním oblečení a křiklavých barvách.

Dnes se objevila ve fialovém šátku, který si ovinula kolem hlavy jako turban. K němu má vínové šaty a zelené páskové sandály.

„Čtyřicet let!“ vykřikne tak hlasitě, že je to slyšet až na ulici. „A to v lásce a svornosti. Jak vás dva obdivuju! Já strávila v manželství jen tři roky a chlapa jsem vyhodila.“

Künzelové se podaří matku dokonce rozesmát. Znají se koneckonců už roky, přestály spolu těžké válečné časy a držely vždy při sobě. Mluví se o laskavém Addim, kterého nosí všichni pořád v srdci, o polévkách, které matka Elsa z mála potravin pro všechny vařila, o době, kdy Künzelová hrála na klavír v americkém baru a přinesla pokaždé pár chutných konzerv. Hilda cítí úlevu, oslava se rozbíhá. Panuje tu veselá nostalgie, matka se horlivě zapojuje do hovoru, otec vypráví vtipné příhody. Když se pak ještě objeví Hildina svátečně oblečená dvojčata Frank a Andi a řádně popřejí prarodičům k výročí sňatku, zdá se být nálada dokonalá. Chlapci opravdu zvládli vylézt včas z postele a natáhnout si obleky, které jim Hilda připravila, což není u patnáctiletých výrostků žádná samozřejmost. Prarodiče jsou pochopitelně hluboce dojatí. Na vnuky si potrpí. Mohou si dovolit všelijaké kousky a drzosti, za které byli Hilda a její bratři v dětství trestáni pohlavky. Frank s naprostým klidem oznámí, že si domluvili s kamarády projížďku na kole a musí hned vyrazit.

„Právě dnes, když mají babička a dědeček výročí svatby!“

„Babička říkala, že jí to nevadí,“ tvrdí Frank, který mluví jako vždy za oba. „Na velkou večerní párty budeme zpátky.“

Zase ta anglická slova. Párty! Nedávno jí dokonce řekl: All right, mami.

„Snídali jste vůbec?“ zeptá se Hilda svých synů.

„Jasně, mami.“

Když byli chlapci menší, připravovala jim Hilda snídani, zatímco matka Elsa pracovala dole v kavárně. Teď už jsou samostatní, vezmou si z lednice, co chtějí, a přijdou ve dnech školy do kavárny jen ke konečné kontrole, jestli jsou slušně oblečení a zda si vzali svačinu, kterou jim Hilda večer nachystala.

„Dali jste mléko zpátky do lednice?“ zeptá se.

Frank horlivě přikývne, Andi se ale zamyslí. Aha!

„Doběhněte se tedy nahoru podívat!“

„Proboha!“

Když vnoučata zmizí, je vyčerpaná i trpělivost matky Elsy. Zamíří do kuchyně, aby se přesvědčila, jestli včera přivezli šlehačku. Pak se zabývá kyticemi a chystá nově pořízené kávové lžičky s vyrytým nápisem Kavárna U Anděla. Když vstoupí do kavárny korepetitor Alois Gimpel se Sigmarem Kummerem z novin Wiesbadener Tagblatt, má najednou hrozně napilno, protože si údajně zapomněla nahoře v bytě kapky.

„Mami, pan Kummer chce o vás něco napsat!“ pošeptá jí Hilda rychle.

„No a?“ sykne Elsa. „Tatínek mu poskytne podrobné informace, nemusím u toho sedět. Potřebuju své kapky. Je mi z celého toho tyátru špatně.“

Že je takový novinový článek i skvělou reklamou pro kavárnu, matku očividně nezajímá.

„Hned se vrať, mami. Pan Kummer si přinesl fotoaparát. Určitě bude chtít udělat snímek vás dvou.“

„To je krása! Dva jubilanti, v úctě zestárlí a odstavení na vedlejší kolej,“ pronese matka Elsa nevrle a odspěchá ke schodišti.

Hilda stojí ohromeně před kuchyňskými dveřmi. Světlana, která odtamtud nese láhev vína a dvě skleničky, do ní málem vrazí. Co to matka právě řekla? Vedlejší kolej? Jak na něco takového přišla? Neuvěřitelné! Člověk si dává takovou námahu, aby zorganizoval pro rodiče ten slavný den co nejkrásněji, obstará drahé dárky, informuje tisk a připravuje na dnešní večer rodinnou oslavu. A pak tohle! Vedlejší kolej! Ani špetka vděčnosti, že pracuje do úmoru, aby dopřála rodičům klidný podzim života. V Hildě se zvedne hněv. Takový zatvrzelý egoismus! Musí to být stařecká umíněnost. Matka začíná být divná. Jen aby nezkazila tu krásnou oslavu. Hlavně kvůli otci by to byla velká škoda. Tolik se na tento den těšil!

Venku pod markýzou sedí pánská společnost. Jsou to manželé, kteří si po bohoslužbě dopřejí ještě doušek vína, zatímco jejich ženy spěchaly s dětmi domů, aby přichystaly nedělní oběd. Hilda myslí na Jeana-Jacquese, který slíbil, že předá svou vinárnu v Eltville kolem poledního zaměstnancům a oslaví v kavárně U Anděla významný den tchyně a tchána. Přiveze také pár beden vína. Jeho vetchá Goélette se ale zatím neobjevila. U stolu štamgastů stoupá nálada. Otec a novinář Sigmar Kummer jsou zabráni do živého rozhovoru. Připojila se k nim Künzelová. Také Jenny Adlerová, bývalá subreta z divadla, vykládá veselé historky. Kde je proboha matka? Jak dlouho potřebuje na to, aby si vzala kapky? Dorazí i kantor Firnhaber s obrovskou kyticí, kterou chce bezpodmínečně předat velevážené paní Kochové, protože květiny se přece dávají dámě, nikoli pánovi.

„Posaďte se k nám, milý příteli,“ vyzve ho otec. „Moje Elsa je jako vždy zaměstnaná. Hned tu bude.“

Luisa nalévá víno, Hilda k němu připravuje plátky šunky, vejce a delikátní okurčičky, které přítomní pilně konzumují. Konečně se objeví matka, čerstvě naondulovaná a v novém letním kostýmu. Aha, chce vypadat na fotografii dobře. Převezme graciézně kytici, a když Sigmar Kummer požádá oslavence, aby se postavili před otočné dveře, aby mohl udělat snímek, rychle si uhladí halenku a navlhčí jazykem rty, než nasadí úsměv pro noviny. Podívejme se, jaká je herečka!

V poledne se místa pod markýzou vyprázdní. Pánové se vydají dobře naladěni domů, kde na ně čeká prostřený stůl a nedělní pečeně. Oběd v restauraci si dopřeje jen málokdo. S dětmi to vyjde dost draho. Člověk raději neutrácí a šetří na nové věci. Hospodářský zázrak to umožňuje. V bytech stojí televizory, rádia a gramofony, hospodyně sní o pračce s vestavěnou ždímačkou a o moderním vysavači, na prvním místě je ale pochopitelně auto. Doprava ve Wiesbadenu prudce vzrostla, bohužel i před kavárnou ve Wilhelmstrasse, kde překáží hostům ve výhledu na divadlo a lázeňské budovy.

Hilda sedí jako na žhavém uhlí. Kde je Jean-Jacques? Velké překvapení pro rodiče se musí připravit, chtěl se toho ujmout. Naštěstí v tu chvíli dorazí její bratr August, Světlanin manžel, který pravděpodobně strávil zase dopoledne v kanceláři, aby zpracoval věci, které přes týden nestačil udělat. Objetí, gratulace ‒ rodiče se radují, matka je v dobré náladě. Výborně. Hilda nahlédne do kuchyně, jestli je všechno v pořádku. Neúnavný Richy tam připravuje obložené talíře na večer, Luisa mu pomáhá, Světlana ohřívá gulášovou polévku, kterou přinesla.

„Uvařila jsem polévku, protože přece musíme v poledne něco sníst,“ řekne.

„Ach Světlano!“ pronese Hilda a obejme ji. „Co bychom si počali bez tebe a tvého kuchařského umění? Kdy u nás nastoupíš?“

„Zítra,“ zasměje se Světlana. „Budu ráda vařit pro hosty kavárny. August to ale nechce, však víš. Mám vařit jen pro něho a Sinu. Tak to prostě je.“

Samozřejmě. Panu právníkovi a notáři se nelíbí ani to, že jeho manželka v kavárně U Anděla obsluhuje, protože je mu to trapné před klienty. Přitom to byl právě on, kdo tam Světlaně obstaral před léty místo servírky. Naštěstí ale Světlana na své práci hrozně lpí.

Nezapomínej, že je to rodina, Auguste, řekla mu. Nedělám to pro peníze, ale protože musím pomoct tvým rodičům a sestře.

Kolem druhé dorazí Fritz Bogner, Luisin manžel, provázený třemi dívenkami. Sedmiletá Petra, z níž se klube zázračné dítě, nese na zádech pouzdro s houslemi, její devítiletá sestra Marion vleče tašku s notami a za ní kráčí Sina, stejně stará dcera Augusta a Světlany, s fenkou Lajkou.

„Zavři to zlodějské psisko hned do našeho bytu!“ houkne na ni Hilda.

Lajka je hotový vysavač, leze pod stoly a hledá pod nimi kousky zákusků. K Richyho zděšení se dvakrát dostala i do kuchyně. Dívenky běží se štěkající fenkou nahoru po schodech, Fritz zdvořile pogratuluje oslavencům a zamíří s nástroji a stojany na noty do vedlejší místnosti.

„Bude přítomen tisk?“ zeptá se Hildy u dveří a začne si čistit kapesníkem silná skla brýlí.

„Přijde Gerda Weilerová.“

„Výborně!“

Fritz Bogner je nejskromnější člověk na světě, pro prezentaci nadané dcery ale udělá cokoli. Když o chvilku později dorazí se svým nástrojem cellista Benno Olbricht, kolega z wiesbadenského divadelního orchestru, musí jít Petra dolů, aby s ním zkoušela na večer.

„Vždyť je to lehké,“ řekne a odhodí rudé copy dozadu. „To zahraju i poslepu.“

≈

Mezitím dorazí první hosté na kávu a zákusek. Místa pod markýzou se znovu zaplní. Hilda pošle Luisu k vitríně s moučníky a pomáhá s obsluhou. Otec se odebral k polednímu spánku. Vedle matky sedí u stolu pro štamgasty bratr Wilhelm a baví společnost svým šarmem a vtipem. Je to dobře. Matka je veselá a směje se s ostatními. Hildin mladší bratr je povoláním herec. Před dvěma roky se oženil se svou kolegyní Karin, která přivedla do manželství malou dcerku. Bohužel se k nim do společného bytu nastěhovala i Karinina matka, mírně řečeno problematická osoba, jejíž přítomnost mladému manželství neprospívá. Hilda by tu ženu ve své blízkosti za žádnou cenu nesnesla, Willi ale musí vědět, co dělá.

Konečně spatří Goélette Jeana-Jacquese, která se beze spěchu vleče po Wilhelmstrasse a zastaví vedle mercedesu stojícího před kavárnou U Anděla.

„Přilož ruku k dílu, Willi!“ houkne na bratra, když Jean-Jacques začne vykládat bedny s vínem.

„Kdybych věděl, že mě zneužijete jako nosiče, vzal bych si pracovní oděv,“ zažertuje Willi a svlékne si sako.

„Dej pozor na svá záda, Willi!“ nabádá ho matka ustaraně a dodá, že Jean-Jacques mohl víno klidně přivézt už včera.

K obveselení svátečně oblečených hostů protáhnou muži bedny bez ostychu otočnými dveřmi do kavárny a pokračují s nákladem dolů do chladného sklepa.

„Práce v neděli nepřináší požehnání!“ křikne jeden z hostů na Wilhelma posměšně.

„Zato ale dvojnásobný plat!“ odpoví Willi s těžkým oddechováním.

Má smíšky na své straně. To umí, je to jeho talent, jímž si vydělává peníze. Vystupuje ale momentálně jen v kabaretu. S vytouženým angažmá ve státním divadle to bohužel nevyšlo. Zato jeho žena Karin sklízí úspěchy ve filmovém průmyslu. Byla vidět už ve dvou televizních filmech a je právě na natáčení v Hamburku.

„Konečně jsi tady!“ pošeptá Hilda manželovi. „Tatínek nahoře spí, musíte být potichu. Vezmi s sebou Williho, může ho v případě potřeby zabavit.“

Jean-Jacques se nenechá honit. Z práce na vinici je dohněda opálený, černé kučeravé vlasy si měl dát už dávno ostříhat, tmavé oči se mu podnikavě lesknou. Vypadá dobře. A je si toho také vědom.

„Co je to za uvítání, zlatíčko?“ zasměje se a políbí ji na tvář. „Nejdřív musím pogratulovat mamince.“

Zamíří ke stolu, obejme matku Elsu a vlepí jí několik polibků. Sevře v náruči i Augusta, a když už je v tom, pokračuje se Sofií Künzelovou, kantorem Firnhaberem a Jenny Adlerovou. Ne, neposadí se, má ještě překvapení pro otce a matku, které musí připravit.

„Bože můj!“ pronese matka. „Mysli na to, že nemáme zavřeno, Jeane-Jacquesi.“

Matčinou podmínkou bylo, že se i při rodinné oslavě bude u venkovních stolků obsluhovat. Mnoho stálých hostů ale spojuje už léta s rodinou Kochových důvěrné přátelství a budou slavit s ní.

Ze sousední místnosti pronikají zvuky houslí podmalované Olbrichtovým cellem. Hrají tria od Bacha a Brahmse. Doufám, že ten program nebude moc dlouhý! pomyslí si Hilda ustaraně. Matka má ve skutečnosti ráda něco veselejšího, spokojený bude spíš otec, který je nadšeným milovníkem klasické hudby. Willi chce také něco předvést a malá Sina složila patrně zase báseň. A pak si prohlédneme staré fotografie a otec pronese řeč… Bože… kde jsem nechala lístek se svým proslovem? Samozřejmě nahoře v ložnici. Až Künzelová usedne ke klavíru, mohli bychom si možná i zatancovat. To by se matce líbilo.

Jean-Jacques pobíhá po kuchyni, protože Richy zase nevrátil bednu s nářadím do komory, kam patří. Hilda slyší krátkou slovní potyčku, která skončí tlumenou francouzskou kletbou. Jean-Jacques nemůže toho malého ochotného cukráře z Lipska vystát. I když už ví, že Richy v žádném případě jeho Hildě nenadbíhá, vztah se nezlepšil.

„Kde jsou chlapci?“ zeptá se ženy, když prochází kolem ní.

„Na projížďce na kolech.“

„Už zase? Takhle to dál nejde!“ zahřmí a zmizí na schodech. Potká tam otce, který se probudil z poledního spánku a plný energie míří ke stolu štamgastů. Ještě jednou srdečná objetí, poklepávání po zádech, polibky na francouzský způsob.

Hilda cítí úlevu. Když je otec tady, má Jean-Jacques nahoře v bytě volnou ruku.

O dvacet zákusků, osmnáct zmrzlinových pohárů a nesčetné množství šálků kávy později se objeví její manžel, zpocený a spokojený, v kavárně a oznámí: „Hotovo! Funguje to perfektně, zlatíčko moje.“

„Dost velká piplačka,“ reptá Wilhelm, který si přiskřípl prst.

„Skvělé!“ raduje se Hilda. „Willi, běž za maminkou a tatínkem a řekni, že na ně v jejich bytě čeká překvapení.“

Chvilku trvá, než se otec nechá vytrhnout z živého rozhovoru s Almou Knaussovou a Idou Lenhardovou. Matka se svraštělým čelem poznamená: „V našem bytě? Doufám, že jste mi tam neudělali nepořádek!“

Nemůže jednou, aspoň jedinkrát přestat s tím svým brbláním? pomyslí si Hilda. Jean-Jacques si ale z matčiných námitek nic nedělá. Galantně jí nabídne rámě a pronese s úsměvem: „Rozmlátili jsme nábytek, strhli záclony a zničili koberce, maman. Jinak je všechno v naprostém pořádku.“

„Pořád ty tvoje žerty, Jeane-Jacquesi!“

Vydají se v šesti nahoru. Hilda vpředu, za ní matka a otec, Willi, August a Jean-Jacques. V obývacím pokoji stojí na komodě velké překvapení, drahý dárek, na který se všichni složili. Televizor.

„Proboha!“ zvolá matka. „K čemu potřebujeme něco takového?“

Nezní to ani trochu nadšeně. Spíš kriticky. Odmítavě. Jak někdo může vydat peníze za takovou zbytečnost? Hilda nemá daleko k slzám, Willi se tváří zklamaně, August vrhne na Hildu pohled, který říká: Copak jsem to neříkal?

Jen Jean-Jacques nedá na sobě nic znát. Odvede matku k pohovce, přisune otci křeslo a prohlásí, že začíná předvedení. Přenesl s Willim ten úžasný dar z Hildina bytu do obývacího pokoje tchána a tchyně a připojil ho k anténě. Nechali ji nainstalovat na střeše už před rokem, protože Richy a Künzelová mají také televizory. Kabel zatím visí dolů a oknem vstupuje do bytu rodičů. Že je třeba všechno ještě pořádně přidělat a vyvrtat díru ve zdi, rodičům zamlčeli.

Jean-Jacques otočí knoflíkem na pravé straně přístroje. Nejdřív se nic nestane. Po chvíli začne šedá plocha blikat a vytvoří se obraz složený z černé, bílé a šedivé barvy. Na obrazovce se objeví muž v obleku, pečlivě oholený, distingovaný. Mluví. Teď se přidá i zvuk, zesiluje, je rozumět slovům. Jean-Jacques otočí levým knoflíkem, hlasitost se zvýší.

„Zprávy,“ řekne August. „To už je osm? Proboha, jak ten čas dneska letí!“

August se Světlanou vlastní už tři roky televizní přijímač, proto se v programu vyzná. Každý večer se vysílají přesně v osm hodin zprávy.

„Buďte přece zticha!“ napomene je matka. „Člověk nic neslyší. Co říkal?“

Aha! Hildě spadne kámen ze srdce. Matku, jak se zdá, zajímají zprávy. Je vidět fotografie. Ne, film, obrázky se pohybují. Lidé postávají, dívají se, jak jiní kopají v zemi a házejí lopatou. Jsou tam i vojáci, kteří přecházejí z jedné strany na druhou.

„Dnes, od jedné hodiny v noci, rachotí na hranicích okupačních zón v Berlíně sbíječky. Městem se táhne ostnatý drát. Lidová policie udržuje lidi v Západním Berlíně kulomety v určité vzdálenosti.“

„Co to tam dělají?“ zeptá se otec vyděšeně.

„Tomu nevěřím,“ pronese Willi zaraženě. „Chtějí postavit zeď! Uprostřed města! Aby se nikdo nedostal z východního sektoru do západního.“

„Incrédible! To jsou idioti!“ rozčílí se Jean-Jacques. Matka zírá na televizní obrazovku, kde se zase objeví elegantní hlasatel.

„Nesmysl,“ zavrtí hlavou. „To by přece stálo v novinách.“

„Kdy asi, když s tím začali v noci?“ namítne Hilda.

„Hrozné!“ zasténá Willi. „Ubozí Berlíňané. Budou tam roztržené celé rodiny, představte si to!“

„To jsou kulomety. Nechci to vidět, válka přece skončila!“ vykřikne matka. „Vypni tu věc, Jeane-Jacquesi!“

„Ale, maman…“

Matka Elsa odhodlaně vstane a otočí pravým knoflíkem přístroje. Ozve se cvaknutí. Televizní obraz se zkroutí a zabliká. Televizor je vypnutý. V obývacím pokoji zavládne rozpačité mlčení.

Po chvíli se ozve otec: „Ale Elso, mysleli to přece dobře.“

Matka pozoruje nenávistně šedivou obrazovku, pak se vzpamatuje a otočí se ke svým dětem.

„Je od vás hrozně milé, že jste nám koupili dárek k výročí sňatku,“ řekne. „Jedna z těch nových praček by mi ale byla milejší.“

LUISA

Rozezní se zvonek u domovních dveří. Luisa si otře pot z čela a rychle si osuší ruce. V prádelně je nesnesitelné horko, z kotle stoupá pára. Fritzovy bílé košile, ložní prádlo a ručníky leží ve vroucí mýdlové vodě.

„Už jdu!“

Bohudíky ‒ instalatér. Luisa ho zná, protože prováděl už několik oprav v domě. Tentokrát je to víc než naléhavé. Na vykachlíkované podlaze v koupelně se vytvořila velká louže. Patrně prasklá vodovodní trubka.

„Dobrý den, pane Bäumlere,“ pozdraví a odhrne si z čela pramen mokrých vlasů. „Jsem moc ráda, že jste tak brzo přišel.“

„Když je to naléhavé, musí to být,“ usměje se. „Nahoře v koupelně, viďte? Neříkal jsem vám minule, že budete mít problémy? No, tak půjdeme…“

Zná cestu. Stoupá po schodech s bednou nářadí v ruce. Nedávno musel osadit novou záchodovou mísu, protože stará praskla. Ach ano, dům je bezedný sud, pořád je něco rozbitého. A její Fritz má bohužel, pokud jde o řemeslnické práce, obě ruce levé.

„Aj, aj, aj!“ slyší seshora sténat instalatéra. „Odkud se to tu bere?“

Rozložila po koupelně hadry, jsou už ale všechny nasáklé vodou a pode dveřmi prosakuje na linoleum v chodbě tenký potůček.

„Vytéká to zpod vany, pane Bäumlere.“

„Aha,“ přikývne a zkušeně se zeptá: „Zavřela jste přívod vody?“

Ne, to neudělala. Potřebuje koneckonců vodu v prádelně a v koupelně byla předtím jen malá loužička.

A pak to nabere spád. Zatímco se Luisa snaží zadržet starými ručníky potopu, prohlásí Bäumler, že musí bohužel rozbít dlaždičky nad vanou, aby našel prasklou vodovodní trubku.

„Přineste pár kbelíků, abyste mohla suť hned nosit dolů, paní Bognerová…“

Práce se protahují. Prosakující trubka není tam, kde instalatér předpokládal, ale ve zdi nalevo od vany. Bäumler odlupuje jednu matně žlutou obkládačku po druhé, až ji konečně najde.

„Tak to prostě je,“ poznamená naprosto nevzrušeně, když Luisa vyndává střepy a maltu z vany. „Voda si hledá cestu.“

Instalatér zavře hlavní uzávěr a vyspraví netěsnící trubku. Řekne Luise, že už za moc nestojí a že se v ní pravděpodobně objeví další dírky.

„My jsme ale tady!“ udeří se do hrudi. „Teď je všechno utěsněné. Můžete to vyplnit maltou a kachlíky znovu nalepit, paní Bognerová. Nejdřív to ale nechte pořádně uschnout, aby nic neplesnivělo.“

Opravdu se ukáže, že byla oprava úspěšná. Ani kapka neunikne z vyspraveného místa, když instalatér otevře přívod vody. Spokojeně popadne nářadí, vypije nabídnutou kávu s mlékem a cukrem a rozloučí se.

„Účet přijde poštou. Přeju krásný den, paní Bognerová.“

„Vám také, pane Bäumlere… A ještě jednou díky… Na shledanou.“

Proč vlastně děkuju? pomyslí si, když muž nasedá venku do tříkolové dodávky. Pošle zase tučný účet. A právě tento měsíc dostane Fritz kvůli letním prázdninám jen málo peněz za vyučování na konzervatoři. Proč jsme neuzavřeli pojistku na domácnost? I přes vysoké platby by se to už vyplatilo.

Pohledem na hodiny zjistí, že je už půl jedenácté. Teď rychle vyvařit prádlo v kotli, skvrny, které nepustily, odstranit jádrovým mýdlem, prádlo vyždímat a hodit do kádě, kde ho dvakrát vymáchá v čisté vodě. Pak může do kotle namočit barevné věci. Oheň pod kotlem mezitím vyhasne, pro barevné ale teplota stačí. V jednu přijedou děvčata autobusem ze školy, to musí být hotový oběd. Spěchá do zahrady, aby vytáhla ze záhonu nějakou mrkev, utrhne pár fazolových lusků a nese zeleninu do domu. Všechno se musí umýt a očistit, poté oškrábat brambory a oloupat cibuli, trochu uzeného špeku tu ještě je, může ho opéct s cibulí. Dnes bude zase eintopf se zeleninou ze zahrady. Na maso rozpočet do konce měsíce nestačí. Uvaří ale ještě rychle vanilkový pudink a postaví ho do mísy se studenou vodou, aby vychladl. Mohou si ho dát s malinovou šťávou jako dezert.

Ne, hladovět nemusí. Jídla je dostatek. Je to dobrá domácí strava. A v zimě mají zavařené ovoce a zeleninu ze zahrady. V neděli si dopřejí kousek pečeně, v týdnu občas klobásu, většinou ale Luisa kupuje maso na polévku. Velké nákupy si dovolit nemohou, pračka nebo dokonce televizor jsou otázkou daleké budoucnosti, zato ale bydlí v zeleni, ráno se dívají kuchyňským oknem na vzdálené vrcholky pohoří Taunus a mají zahradu. Ta je už celkem v pořádku, jen vpředu panuje ještě chaos, za domem ale usilovnou prací zkrotili divočinu a zřídili zeleninové záhony. Ještě předloni byla přesvědčená, že to nezvládnou, protože bylo třeba vykopat kořeny a navozit hnůj. Plevel vyrazil ze země, jen co se člověk otočil. Sklizeň byla přes všechnu dřinu hubená. Mnohému se už ale naučili. Bohužel zůstává práce na zahradě hlavně na ní, protože Fritz musí jako profesionální houslista dávat pozor na své ruce. Petra se vyhýbá pletí, jak může, a pořád se vymlouvá, že musí cvičit na housle. Jen poslušná Marion ochotně pomáhá, Luisa ale nemůže devítiletou dcerku příliš zatěžovat. Je příliš vážná a nemá to ve škole snadné, protože jí jde učení pomaleji než jejím spolužačkám.

Když děvčata s veselým štěbetáním přicházejí po zahradní cestičce k domu, má už Luisa prostřený stůl v kuchyni a připravenou láhev s jablečným moštem. Obě na ni rozčileně vychrlí zážitky ze školy.

„Mami, dostala jsem zase čtyřku z diktátu…“

„V autobusu nám jedna stará paní řekla, že jsme moc hlučné. Nazvala nás usmrkanci. Přitom jsme byly docela hodné…“

„Petra ztratila sponku z copu…“

„Chci krátké vlasy, mami! Prosím, prosím! Pověz tatínkovi, že mám vši, tak se budu moct nechat ostříhat…“

Školní aktovky odloží v chodbě, svačinové sáčky přinesou do kuchyně. Petra zase nesnědla chléb s játrovou paštikou.

„Nemám ráda paštiku, to přece víš, mami. Sina má vždycky dušenou šunku. A housky. Přináší jim je ráno pekařský učedník. Proč nám nenosí housky, mami?“

„Umyjte si ruce, než se posadíte ke stolu.“

„Och ‒ už zase eintopf!“

„Hurá! Vanilkový pudink!“

„Mami, odpoledne přijede Sina s Lajkou.“

„Nejdřív si uděláte domácí úkoly. A Petra musí cvičit na housle.“

„Tatínek nepřijde na oběd?“

„Víš přece, že vyučuje na konzervatoři, Petro.“

„Budu tedy cvičit později,“ prohlásí dívenka.

Luisa si povzdechne. Fritz požaduje, aby Petra cvičila nejméně dvě až tři hodiny denně, dcerce se ale většinou nechce.

Marion hladově hltá eintopf, Petra opatrně nabírá hustou polévku a odsunuje každý kousek cibule, který objeví, na okraj talíře. Ani opečený uzený špek nemá ráda. Hromádka se stále zvětšuje. Luisa hubuje, nakonec ale přendá ingredience, jimiž dcera opovrhla, na vlastní talíř. Kdyby s nimi obědval Fritz, následovala by dlouhá přednáška. Zastává názor, že se musí sníst všechno, co přijde na talíř. Marion bez protestů poslechne, Petra se ale tvrdošíjně vzpírá. Už dvakrát musela sedět v kuchyni několik hodin nad chlebem, protože nemá ráda med, který jí na něj Fritz při snídani namazal. Nakonec ho do sebe s velkým odporem nasoukala, reptala ale dál. Fritz to nechápe. Pochází z rolnické rodiny, ve které panovala přísná výchova. Extrabuřty, jaké požaduje Petra, se tam netrpěly.

Po obědě myje Luisa nádobí, Marion utírá. Petra se z toho jako obvykle vyvlékne. Vyběhne nahoru do svého pokoje a usedne ke klavíru. Improvizuje, hraje vlastní melodie nebo takové, které někde slyšela, a vymýšlí si k nim doprovod. Není to ta neslušná píseň Horký písek a ztracená země…, která je často slyšet v rádiu? Rozhlasový přijímač si pořídili. Fritz na tom trval, protože tam dávají koncerty klasické hudby. Jak bezstarostně a nadšeně hraje Petra na klavír, přestože už nepokračuje ve výuce, protože se má plně věnovat houslím! Někdy se pustí do příliš těžkého díla, jindy s potěšením zahraje skladbu Petrohradská sanice, která se odvíjí v rychlém tempu, nebo skládá vlastní hudbu. Možná je to tím, že může muzicírovat bez nátlaku a ctižádosti.

Po umytí nádobí pošle Luisa Marion do jejího pokojíku, aby si udělala domácí úkoly. I Petru musí napomenout, aby se pustila do úloh. V létě je v dětských pokojích hrozné vedro, protože se nacházejí pod střechou, dá se tam ale vydržet. V zimě musí psát domácí úkoly dole u kuchyňského stolu, protože pokoje nahoře se nedají vytopit.

Luisa je úplně vyřízená. Hrozně ráda by se aspoň na půl hodinky posadila a odpočinula si. Musí ale vymáchat a vyždímat bílé prádlo, aby ho mohla pověsit na šňůru. Za toho krásného počasí jí košile a prostěradla do večera uschnou.

Obzvláště ždímání velkých prostěradel je namáhavé. Ruce má z toho oteklé a rudé. Kéž by měla aspoň elektrickou ždímačku, jaká se už několik let používá v kavárně U Anděla! Na to ale nejsou peníze. Musí si potom ruce natřít krémem, protože po pracím prášku je pokožka suchá a šupinatá. Zítra má službu v kavárně, protože Fritz je odpoledne doma a postará se o děvčata. Obsluhování hostů je příjemná změna, skoro odpočinek od namáhavé práce v domácnosti a zahradě. Hlavně se ale dostane mezi lidi, může si povídat s Hildou a milým panem Kochem, pozorovat bohaté a krásné ve Wilhelmstrasse a ještě si vydělat trochu peněz, které nutně potřebují. Chce vlastně už dávno požádat o malé zvýšení platu, je jí to ale nepříjemné, protože Kochovi jsou tak milí lidé a museli by platit víc i Světlaně. Ta ale peníze vůbec nepotřebuje, dělá servírku jen proto, aby se nenudila.

Když pověsí poslední prostěradlo, zaslechne přijíždět auto. Světlana jezdí v Opel Kadettu, v bílém s černou střechou, elegantním voze. Závidí jí ho dokonce i Hilda Kochová, která má pořád ještě svůj VW Brouk. August Koch ale provozuje už i notářství, vydělává spoustu peněz a stará se, aby Světlaně a malé Sině nic nechybělo. Luisa přeje přítelkyni blahobyt. Světlana si to zaslouží po zlých časech, které musela přestát jako Ruska na nucených pracích s nemanželským synem Mišou. Že může žít naprosto bezstarostně v luxusu, zatímco ona a její rodina musí třikrát obrátit každý fenik, jí ale přece jen připadá nespravedlivé. Její Fritz pracuje od rána do večera, jeho mzda a odměna za vyučování na konzervatoři však skoro nestačí na živobytí, protože splácejí dluh za dům.

Jakmile Sina otevře vrata, vřítí se do zahrady chundelatá Lajka, oběhne třikrát jako šílená vysokou jedli v předzahrádce a prosviští pod prádelní šňůrou, přičemž málem strhne jedno z mokrých prostěradel.

„Lajko! Ne! Pojď sem. Slyšíš?“ křičí Sina rozčileně a utíká za psem. Lajka ji ignoruje. Ani Světlana, ani Sina nejsou schopné fenku vychovat. Jen když přijde domů August, poslechne Lajka na slovo.

Světlana je jako vždy obtěžkaná taškami a balíky. Luisa jí pomáhá odnést věci do domu.

„Ach, ty máš velké prádlo!“ podotkne Světlana. „Mám ti pomoct pověsit ručníky? Podívej, koupila jsem nový košík na kolíčky. Můžeš ho pověsit na šňůru a nerozbije se, protože je plastový.“

Pořád přináší nějaké dárky. Luise je nepříjemné, že je tak velkorysá, protože se nemůže revanšovat. Světlana je ale nepoučitelná, má velké srdce a je hrozně šťastná, když může někomu udělat radost. S nadšením prochází obchodními domy Hertie a Karstadt, utrácí peníze, koupí vždy, co se jí líbí, a přemýšlí, komu by ty krásné, praktické věci mohla darovat. To, co Luise vozí, je většinou úplně zbytečné, někdy se ale mezi tím najde i něco velice potřebného. Dnes Světlana pyšně vybalí elektrickou žehličku, novinku na trhu, kterou předváděl v Hertie jeden mladík.

„Je lehká jako pírko, Luiso. Můžeš ji postavit na okraj, nespadne a nepotřebuje podložku ze silného železa. A tady můžeš nastavit teplotu. Nízkou pro nylonové košile a jemné spodní prádlo z hedvábí, střední na bavlnu a stupeň tři na plátno. Není to báječné? Koupila jsem tu žehličku i pro paní Wegenerovou, která mi žehlí prádlo.“

Luisa má z toho daru opravdu radost, i když je jí trapné ho přijmout, protože byl určitě drahý. Stará elektrická žehlička je ale hrozně těžká a šňůra byla už několikrát poškozená.

Sina mezitím vyběhla s Lajkou po schodech. Je slyšet, jak spolu děvčata rozčileně mluví a Lajka do toho pořád štěká.

„Nerozumím tomu, Sino… Pomůžeš mi?“

„Musím vypočítat ještě tři hloupá okénka…“

„Dej mi tužku, já to udělám…“

Luisa nechá Světlanu stát a spěchá do chodby. „Tady se nebude opisovat!“ křikne nahoru. „Petra a Marion udělají své úkoly samy!“

Po tom energickém napomenutí následuje ticho. Nato se ozve šepot a trojice se odplíží do Petřina pokoje.

Sině jde učení snadno. Na doporučení učitelky měla přeskočit jednu třídu a přejít na dívčí gymnázium. Světlana si ale přála, aby dcera absolvovala s ostatními čtvrtou třídu základní školy.

Jen se podívej, Luiso, řekla. Je malá, všechny ostatní děti ji přerostly. Když nastoupí do vyššího ročníku, bude mezi spolužačkami vypadat jako trpaslík.

Sina v růstu opravdu zaostává, je baculatá a dostává z tělocviku vždy dvojku, protože je příliš pomalá. Musí ke Světlanině lítosti nosit silné brýle, což jí propůjčuje přemoudřelý výraz.

„Je to jen proto, že pořád leží v knihách!“ hubuje matka. „Jak si má později najít manžela? Kdo se ožení s brejlovcem?“

O půl hodiny později vybalí Světlana dva ozdobné obaly na květináče, nový kávovar s příslušným filtrem a několik průhledných perlonových utěrek bleděmodré, růžové a světlezelené barvy, po nichž dívky žhavě zatouží. Luisa uvaří kávu. Světlana pochopitelně myslela i na moučníky. Na pěkně prostřeném stole v obývacím pokoji leží kartonový tácek se zákusky z kavárny U Anděla. Petra a Marion předloží matce sešity s domácími úkoly a Luisa je odsouhlasí, i když je jí jasné, že se na řešení úloh tajně podílela Sina. Teď si trojice dívenek pochutnává na čokoládových dortech a moka trubičkách. Následuje zasvěcení perlonových utěrek. Petra stanoví jako vždy hru. Jsou orientální princezny, které si musí zahalovat obličeje. Světlana závoje šikovně připevní vlásenkami a princezny odběhnou, aby si za pomoci slunečníku a dvou starých vlněných dek zřídily v divokém porostu předzahrádky zámeckou komnatu. Lajka je s nimi. Je slyšet křik děvčat, protože pes vnikl do paláce a strhl deku.

Luisa a Světlana sedí u stolku v obývacím pokoji, kde je příjemné chladno. Tu a tam přijde jedna z dívek, aby požádala o jablečný mošt, sklenice, kolíčky na prádlo nebo sušenky. Luisa vstane a přinese potřebné. Světlana vypráví, že když obsluhovala dopoledne v kavárně, došlo zase k hádce mezi Hildou a matkou Elsou.

„Já Hildu nechápu,“ zavrtí hlavou. „Všechno chce dělat sama. Stará paní Kochová nesmí stát ani u pultu a pokládat zákusky na talíř.“

Luisa ví o sporu, který se už nějaký čas v kavárně vede. Matka Elsa krájí dorty podle Hildina názoru moc tenké. Z každého udělá šestnáct dílků, zatímco Hilda si myslí, že to má být dvanáct. Co na to říct? Nejlepší je nemíchat se do toho, je to mezi matkou a dcerou. Světlana si stěžuje na svého Augusta, který vysedává dlouho v kanceláři a často přichází k večeři pozdě.

„To proto, že zaměstnal novou sekretářku,“ prohodí k Luise. „Helgu Schusterovou… nebo Schneiderovou, příjmení jsem zapomněla.“

„Musí ji patrně zapracovat,“ předpokládá Luisa.

„Do čeho? Ukončila školu pro sekretářky, nemusí se učit. Můj August je ale dobrák, dává si s tou novou dívkou spoustu práce…“

Neskrývá se v těch slovech žárlivost? Luisu to pobaví. Právě August Koch, tak vážný a chytrý člověk a hrozně hodný manžel! Ne, Světlana se rozhodně mýlí. Luisa začíná být nervózní, protože čas letí. Petra na housle ještě ani nesáhla, prádlo musí dolů ze šňůry, v prádelně čeká barevné, je třeba nachystat večeři pro Fritze a vydatně zalít zeleninovou zahradu, jinak při tom suchu moc nesklidí. Světlana ale nespěchá. Ve své krásné vile v Biebricher Landstrasse nemusí uklízet ani žehlit, o zahradu se stará zahradník a večeře pro Augusta je už určitě připravená. Později se posadí s manželem na terasu a budou popíjet víno nebo se dívat na televizi.

„Promiň, musím rychle sundat prádlo…“

„Počkej, pomůžu ti…“

Ne, není důvod se na Světlanu zlobit. Společně sundají prádlo ze šňůry. Stůl je uklizený a leží na něm deka na žehlení.

„Potřebuješ žehlicí prkno, Luiso,“ nadhodí Světlana. „Koupím ho. Nebudeš pak muset vždycky sklízet ze stolu.“

„To přece nic není…“

Zkouší právě novou žehličku, která je opravdu lehká a sedí skvěle v ruce, když zaslechnou ze zahrady rozčilenou diskuzi. Ach ne, Fritz dorazil domů!

„Cvičila jsi na housle, Petro?“

„Chci to udělat potom…“

„Potom? Je už skoro večer. Neříkal jsem, že máš hrát hned po domácích úkolech hodinu etudy?“

„Stavěly jsme zámeckou komnatu, tati. Podívej! Jsou v ní sušenky a jablečný mošt…“

„To všechno můžeš dělat, nejdřív ale musíš cvičit na housle, Petro!“

„Přišla přece Sina…“

„To s tím nijak nesouvisí. Napřed povinnost, pak zábava. Okamžitě běž dovnitř a umyj si ruce!“

Luisa vypne žehličku a spěchá do zahrady. Světlana ji s funěním následuje. V poslední době zase několik kilogramů přibrala. Zbourají společně zámeckou komnatu a odnesou deky a nádobí do domu. Fritz odejde s Petrou do jejího pokoje.

„Proboha!“ povzdechne si Světlana. „Myslím, že hudba má působit potěšení nebýt pro dítě obtížnou povinností.“

Luisa je stejného názoru, ví ale, že to Fritz vidí jinak. Chce své nadané dceři umožnit vše, co mu zůstalo kvůli jeho původu a tvrdým válečným letům odepřeno. Kvalifikovanou výuku, brzké vystupování a pilné cvičení jí mají umožnit skvělou kariéru sólistky. Nemilosrdně ji pohání. Petra se podřizuje otcovu diktátu. Cílem je, aby se stala slavnou houslistkou. Představa, že stojí sama před orchestrem, se jí líbí, potěšení jí však pravidelné cvičení nepůsobí. Fritz tvrdí, že je to úplně normální. Je ale důležité vytrvat, nepovolit, i když to není snadné.

„Později nám za to bude vděčná, Luiso.“

Světlana má najednou naspěch. Shání dceru a psa, aby je naložila do auta. August se koneckonců vrátí zanedlouho z kanceláře. Chce mu udělat doma příjemnou atmosféru. Luisa stísněně naslouchá zlostným tónům houslí, které přicházejí seshora, a protože se do toho nechce vměšovat, jde s Marion zalévat zahradu.

Při večeři sedí Petra u stolu se zarputilým výrazem, Marion ustrašeně mlčí, Fritz je uzavřený a málomluvný. Ani zbytek dortu, který mu Luisa nechala v lednici, mu nezlepší náladu. Po jídle s ním musí Petra ještě procvičit několik skladeb, Marion pomáhá s mytím nádobí a smí vyzkoušet novou žehličku.

„Je úžasná, mami! Od nynějška budu žehlit pořád.“

V osm hodin leží dívky ve svých postelích, Fritz předčítá Marion, Petra chce, aby jí četla maminka. Nejvíc se jí líbí Brémští muzikanti.

„Hezky se vyspi, miláčku,“ políbí Luisa dcerku na dobrou noc.

Potom žehlí prádlo darovanou žehličkou, Fritz vypráví o nenadaných houslistech studujících na konzervatoři. Z toho, že instalatér pošle tučný účet, si hlavu nedělá. Fritz je snílek, o penězích přemýšlí málokdy. Však se to nějak zaplatí. A zatím to tak vždycky bylo.

„Na podzim dostanu tři nové žáky, Luiso,“ oznámí. „Budu vydělávat víc než teď.“

„Co když to vyjde najevo?“

„Ale běž, kolegové také soukromě vyučují.“

Ve skutečnosti smí podle pracovní smlouvy dávat jen určité množství soukromých hodin, protože divadelní hudebníci se mají soustředit na práci v orchestru. Tento limit Fritz už překročil. Jen aby z toho nebyly problémy! K Luisinu zděšení plánuje Fritz na podzim pro Petru různá vystoupení. Napsal firmám, spolkům a církvím nejen ve Wiesbadenu, ale i ve vzdáleném okolí. Luise se udělá mdlo. Bude muset pořídit dcerce nové šaty a boty, taky pěkný zimní kabát, protože při takových akcích se nemůže ukázat v oblečení zděděném po Marion. K tomu je třeba připočítat cestovní výlohy, které pořadatel pochopitelně neuhradí. A samozřejmě Fritz ještě nikdy nepomyslel na to, aby za ty koncerty požadoval honorář.

„Příští rok pořádá ARD hudební soutěž, Luiso,“ vykládá. „Finále bude přenášet televize. V každém případě tam Petru přihlásím…“

Tváří se tak šťastně, že Luisa nemá to srdce svěřit se mu se svými obavami. Možná má pravdu, Petra je nadaná, mohla by to dokázat. Je ale také možné, že sedmiletá holčička tvrdým požadavkům nedostojí.

JEAN-JACQUES

Postaví vědro na zem a spokojeně přehlédne rovnou řadu keřů vinné révy. Moc práce tu už není. Odstranit pár listů a ustříhat shnilé hrozny, o zbytek se postará příroda. A především slunce, které jeho hrozny velice rozmazluje. Je začátek září. Letos se bude moct začít se sklizní tak brzy jako ještě nikdy, možná už za čtrnáct dní. Burgundské bude potřebovat několik týdnů navíc, pokud ale horké počasí vydrží, získá červené víno, které se bude moct měřit s vínem jeho bratra ve Francii. Potom se vytrvalost, s níž své vinné keře neustále ošetřoval a hýčkal, konečně vyplatí. Pozdnímu burgundskému se tady nedaří, říkali mu vinaři v Eltville a okolí. To musíš jako šnekožrout přece uznat. Ve Francii je to něco jiného. Tam je prostě víc slunce.

Na rýpání sousedů je už zvyklý. Nazývají Francouze šnekožrouty, protože vaří zahradní hlemýždě a podávají je s česnekovou omáčkou. Pro Němce je to havěť, kterou člověk nejí. Bere takové věci s klidem a rád to vrací. Vysvětluje, že se Němcům ve Francii říká boches, skopčáci. Se svým sousedem Juppem Herkingem má dobré vztahy. Často k němu zajde, aby spolu poseděli. Dvě z jeho dospělých dcer střídavě obsluhují ve vinárně Jeana-Jacquese.

Podepře si rukama kříž a zlobí se, že už zase cítí ve spodní části zad nepříjemné pnutí. Není to zlé, nejsou to opravdové bolesti, ale nelíbí se mu to. Dřív něco takového neznal. Ani jeho otec, který do vysokého věku obdělával svou vinici v Provence, nezažil bolesti zad. Pravděpodobně křeč. To přejde. Něco takového se stává.

Zvedne kbelík, vysype jeho obsah na hromadu kompostu a postaví ho do kůlny na své místo. Jaký to vinný rok! Jaro příliš chladné, pak v květnu a červnu do květů často pršelo, což mohlo být pro opylení vinné révy fatální. Naštěstí to nebylo tady u Rýna tak zlé jako v jiných oblastech, kde zaznamenali značné výpadky ve sklizni. Révy se tu sice urodilo méně, zato měla po zbytek léta spoustu slunce. Bylo však velké sucho, musel keře zavlažovat, vysoká cukernatost ale slibuje výjimečná vína.

Zamkne boudu a nasedne do zaprášené Goélette, která mu ještě pořád věrně a poslušně slouží, i když už má nějaké vrtochy a sžírá ji rez. On ale na tom starém autě visí. Je velice praktické, vysloveně terénní, a do nákladního prostoru se vejde spousta věcí.

Ve vesnici se zdržuje pár turistů, kteří si užívají malebného břehu Rýna a posléze se rozejdou do četných vináren. Momentálně není uprostřed týdne moc práce, je příliš velké horko, lidé se vrátí z práce a zmoženě se usadí v chladném obývacím pokoji. I o letních prázdninách, kdy dřív přepadávaly vesničku celé rodiny, je letos nápor hostů menší. Němci objevili cestování do ciziny. Kdo dbá na svou dobrou pověst, jede s rodinou do Itálie, aby se tam griloval na slunci a fotografoval babičku u šikmé věže v Pise. Tant pis! Je vinař, ne hospodský. Vinárnu provozuje jen proto, že to dělal jeho předchůdce a protože to zaručuje malý přivýdělek.

V zastřešeném vnitřním dvoře staré usedlosti, kterou koupil před lety s vinicí, jsou rozestavené stoly s kostkovanými ubrusy, popelníky a vinnými lístky ‒ jen hosté chybí. V kuchyni pracuje podsaditá Meta Rubiková z východního Pruska, která se tady za války schovávala a která už léta připravuje pro jeho hosty malé pokrmy k vínu.

„Tady jste, pane Perriere!“ křikne na něho kuchyňským oknem. „Potřebuju přinést ze sklepa pytel cibule. Brambory na hranolky můžete vzít rovnou taky…“

„Už jdu, madame.“

Přivleče požadované a uloží to do spižírny. Na chvíli se zastaví a masíruje si záda. Meta krájí kyselé okurky a cibuli na bramborový salát, natvrdo uvařená vejce už oloupala a připravila do mísy, svazek bylinek do osoleného tvarohu čeká na umytí a nakrájení.

Jean-Jacques vrhne pohled na hodiny. Za necelou půlhodinu nastoupí do práce starší dcera jeho souseda Juppa Herkinga. Nejvyšší čas zbavit se špíny a prachu a proměnit se v dobře naloženého, čistě oblečeného restauratéra.

Nahoře v malé koupelně zpozoruje zmuchlaný barevný sešit, který spadl za záchodovou mísu. Vyloví ho a zlostně zjistí, že je to Mickey Mouse. Pozůstatek po jeho synech, kteří u něho strávili o letních prázdninách tři týdny. Tentokrát se usilovně držel zpátky. Vzal je na vinici jen několikrát, aby mu pomohli se zaléváním. Vyváděli pochopitelně hlouposti, stříkali hadicemi všude kolem a zalévali víc sebe než keře vinné révy. Uznal už ale, že jim nemůže lásku k povolání vinaře nalít do hlavy násilím a tvrdou prací. Ani jeho nadšené přednášky o kvalitě půdy, odrůdách, Oechslerově stupnici a péči o vinnou révu neměly požadovaný úspěch. Jeho Hilda měla zase pravdu. Buď to přijde, nebo ne ‒ vynutit se to nedá.

Letos se mohli Frank a Andi dosyta potulovat po okolí, stanovat s vesnickými hochy, podnikat výlety na kolech a užívat si pěkného letního počasí. Pořádně toho využili, především Frank, kterého Jean-Jacques skoro neviděl. Andiho objevil tu a tam nahoře na vinici na stinném místě, kde jedl hrozny a byl zabraný do knih a sešitů. Přivezl si jich celý ruksak. Byly mezi nimi tlusté romány, které hltal s překvapivou rychlostí. Bohužel ale také hromada těch přihlouplých příběhů o myších a kachnách, které si chlapci každý týden kupovali za peníze, které jim tajně dávali prarodiče. I Frank, který by nikdy dobrovolně nenahlédl do knihy, byl do toho zblázněný. Četl ty sešity na toaletě, což vedlo k tomu, že byla koupelna často obsazená.

Jsou velice rozdílná, ta jeho dvojčata. Vnějškem se chlapci podobají, oba mají vlnité černé vlasy, tmavé oči a pokožku, která už při prvních slunečních paprscích na jaře nabere hnědý odstín. Andi ale v uplynulém roce hodně vytáhl do výšky a skoro dohonil svého otce. Frank si dává s růstem na čas, má momentálně dost zavalitou postavu, je ale mnohem pohyblivější než jeho štíhlý bratr. Povahově jsou ti dva jako den a noc. Andi je tichý, obrácený do sebe, mluví málo, hodně ale přemýšlí. Frank je hlučný a veselý, nachází rychle přátele, udává tón, je iniciátor, jenž dokáže ostatní strhnout a přitáhnout ve vesnici houf mladých lidí. Jsou mezi nimi už i dívky, světlovlasé rostlinky z okolí radující se ze života, které jsou patrně o jistých věcech, k nimž může dojít mezi chlapcem a dívkou, informované mnohem lépe než ti dva naivní hlupáci. Jean-Jacques je aspoň pevně přesvědčený, že jeho synové neprojevují zatím příliš velký zájem o ženské pohlaví a jasné pokusy děvčat o sblížení u nich narážejí na nepochopení. Nic na tom není, je jim teprve patnáct, mají na to tedy ještě spoustu času.

Naštěstí si jeho synové dobře rozumějí. To Jeana-Jacquese obzvláštně těší, protože on jako chlapec neměl moc dobrý vztah se svým mladším bratrem. Frank a Andi jsou přes rozdílné povahy většinou stejného názoru. K hádkám dochází jen zřídka a navenek drží pevně při sobě.

Než sejde znovu dolů, otevře dveře malého pokojíku, v němž synové během prázdninového pobytu přespávají, a hodí sešit s Mickey Mousem na postel. Jsou nepořádní. U postele se povalují zapomenuté sandály, přes židli je přehozený kabátek od pyžama a na televizoru objeví dvě prázdné láhve od coly a popelník. Copak tajně kouří? Nedivil by se. V jejich věku to taky zkoušel, po několika tazích se ale tak rozkašlal, že ho chuť na kouření přešla. Prohlíží si pozorně popelník, přidrží ho proti světlu, přejede po něm prstem. Ne, žádný popel. Mohli ho ale po použití umýt v koupelně. Pak si všimne, že pod ním ležel složený lístek. A protože má jako otec povinnost se starat, a navíc je zvědavý, prohlédne si papír pozorněji.

Jako první spatří srdíčko namalované červenou pastelkou a provrtané šípem. Co to je? Slova pod ním jsou napsaná půvabně rozmáchlým, typicky dívčím písmem.

Milý Andi, připadáš mi sladký. Dnes jsem viděla, jak jsi seděl
úplně sám ve vinohradu svého otce. Když budeš zítra večer v šest na stejném místě, zastavím se tam.

S láskou Margit

Neuvěřitelné! Margit? Jaká Margit? Musí se na tu dívku nenápadně zeptat Juppa Herkinga nebo ještě lépe Edith. Píše jeho synovi milostné dopisy a oznamuje, že za ním přijde. Ne se zdvořilou zdrženlivostí ve smyslu: Nemohli bychom se setkat?, ale hned: Zastavím se.

Kdy to bylo? Datum na lístku pochopitelně není, dá se ale předpokládat, že její záměr vyšel. A Andi? Jeho nic netušící, tichý syn? Usedl kolem šesté hodiny večer ke čtení na vinici, aby tam čekal na tu Margit? Spíš ne. Frank by to možná zkusil, ale nesmělý Andi… v žádném případě. Nebo přece? Jsou věci, které před ním jeho synové tají? Které by ale měl jako otec vědět, než se jeden z těch dvou zaplete do nějakého problému, z něhož nevyjde bez úhony?

Ale co, pomyslí si nakonec a papír složí. Proč se rozčiluju? Kdyby byla ta dívka pro Andiho důležitá, nenechal by tu její dopis ležet. Ta záležitost je určitě úplně nevinná. Jsou to přece ještě napůl děti. Vrátí papírek pod popelník a vezme s sebou jen láhve od coly, aby je dal dole do bedny.

Ve dvoře se už nacházejí první hosté, starší manželský pár z Mohuče, který se navzdory horku vydal se svým volkswagenem na výlet a zastavil se na osvěžující doušek. Zná je, zavítají každý rok několikrát do jeho hostince. Žena pochází z Alsaska a mluví s ním špatnou francouzštinou. Většinou si vezmou několik lahví s sebou. Objednají si k bramborovému salátu s párky lehký ryzlink, potom pijí francouzské červené víno, které mu posílá jeho bratr. Edith se překonává v přívětivosti. Ví, že může očekávat vysoké spropitné. Je už vdaná a má malého synka, manžel ale v žádném zaměstnání dlouho nevydrží a momentálně je potřetí nezaměstnaný.

„No a co?“ pokrčí rameny. „Máme plnou zaměstnanost. Začnu prostě někde jinde.“

Protože tu není pro Jeana-Jacquese zatím nic na práci, jde se podívat do sklepa na nádrže, v nichž se lisují hrozny. Musí se před vinobraním důkladně umýt mýdlovým roztokem. I prázdné sudy je třeba vypláchnout čistou vodou. Přiveze zítra Maxe a Soldana, aby mu s tím pomohli. Soldan je Metin manžel. Přinesl si z války zranění nohy a nehodí se pro práci na vinici, na takové věci ho ale může použít. Podívá se ještě na víno z uplynulých let zrající v sudech, zkontroluje teplotu ve sklepení a vlhkost, která mohla při těch vedrech utrpět. Hodnoty jsou však konstantní. Vděčí za to staviteli tohoto starého domu, který vykopal svůj vinný sklep ve skalnaté půdě s velkou odborností.

Ve dvoře sedí kromě jiných hostů i skupinka mladých lidí. Neobjednají si víno, ale coca-colu, kterou pijí místo ze sklenic brčky. Takové hosty nemůže Jean-Jacques vystát. Jeho podnik není kiosek ani kemp. Dívky na něho vrhají toužebné pohledy, chlapci se dívají spíš nevrle. Je proti své vůli polichocen. Táhne mu na čtyřicet, je ale zachovalý.

„Pane Perriere,“ řekne jedna z dívek, když se chystá zamířit k výčepu, aby připravil tři sklenice vinného střiku. „Přijedou Frank a Andi o víkendu do Eltville?“

Touché! Nedívají se tak oddaně kvůli němu, touží po jeho synech. On je v očích těch holek už pravděpodobně stařec. Dobře že to Hilda neví, skvěle by se bavila.

„Možné to je,“ připustí prohnaně, přimhouří oko a přejde do útoku. „Jsi Margit?“

„Ne, Erika.“

„To jsem si tě tedy spletl…“

Zasměje se a nechá rozehrát svůj šarm. Zafunguje to. Děvčata se dívají zvědavě a smějí se s ním, chlapci se nenuceně šklebí.

„Já jsem Margit,“ ozve se blondýnka s ohonem.

Aha, pomyslí si. Není ošklivá. Pak se ale ukáže, že malá brunetka vedle ní se také jmenuje Margit. Merde! Proč jsou Němci tak bez fantazie při volbě křestních jmen svých dcer? Plácá páté přes deváté, říká, že se dívky v jeho vlasti jmenují Chantal, Simone nebo Margot. Nakonec jeden z chlapců velkoryse objedná pro všechny talíř hranolků. No skvělé! Udělal dnes všechno možné, tu zatracenou Margit ale pořád ještě neidentifikoval.

Zatímco stojí v kuchyni a vkládá nakrájené brambory do horkého oleje, plní se dvůr dalšími hosty. Meta připravuje sendvič se sázeným vejcem. Jean-Jacques musí do výčepu. Objednávek vína přibývá, Edith to sama nezvládne.

„Za tři minuty,“ řekne Metě, která má hotové hranolky vyndat z vroucího oleje. „Pro hlučnou partu u stolu číslo pět.“

Když nese přes dvůr podnos se třemi ryzlinky a dvěma sklenkami Andělských kapek, všimne si mladíka, který usedá k právě uvolněnému stolu. Pohledný, dohněda opálený chlapec se světle plavými vlasy, které si patrně nenechal delší dobu ostříhat, protože mu půvabně spadají do čela a přes uši. Na lavici vedle sebe položí obrovský pytel z pevné tmavomodré bavlny, pak se opře a nastaví obličej slunci.

„Mišo!“ zvolá Jean-Jacques. „Málem bych tě nepoznal!“

Miša zašilhá směrem k němu a uculí se.

„Dost jsem se změnil, co?“

„Dá se to tak říct,“ přitaká Jean-Jacques. „Počkej, hned budu u tebe.“

Senzace! Zhruba před dvěma roky utekl Světlanin syn Miša z Wiesbadenu. Neřekl ani své matce ani Augustovi, který je jeho poručníkem, co má v plánu a kam chce jít. Tu a tam od něj přišla pohlednice, na níž stručně oznamoval, že se mu daří dobře a všechny pozdravuje. Světlana jim ty kartičky v slzách ukazovala. Jedna dorazila z Buenos-Aires, další z Janova, ostatní místa Jean-Jacques zapomněl. Vzpomíná si však, že kdysi řekl, že chce jet k moři. Přesně jako jeho otcovský přítel Addi, o něhož do jeho smrti láskyplně pečoval. Je-li ta věc, která spočívá na lavici vedle Miši, lodní vak, patrně svůj záměr uskutečnil.

Jean-Jacques naservíruje víno a spěchá zpátky do výčepu. Připraví dvě sklenice vinného střiku a nese je k Mišovu stolu.

„Je krásné, že jsi zpátky v Německu,“ usměje se a posadí se k němu. „Napijme se na to. Bienvenu, Mišo!“

„Merci, mon ami!“

Aha, naučil se cestou jazyky. Celkově vypadá velice dospěle a světaznale, ten navrátivší se Miša. I pohled jeho hnědých očí se změnil. Je klidný, vyčkávavý a trochu nedůvěřivý.

„Procestoval jsi toho asi hodně, viď?“

„Ano,“ přikývne Miša a utře si po dlouhém, žíznivém doušku hřbetem ruky ústa. I jeho oblečení svědčí o jistém světoběžnictví. Má na sobě nepříliš čistou pruhovanou košili a tmavě modré kalhoty se cvočky. Džíny. Hilda se loni zdráhala koupit dvojčatům ty americké kalhoty, matka Elsa ale pochopitelně zákaz obešla a obšťastnila každého z chlapců k Vánocům texaskami. Dokonce i dívky teď nosí takové kalhoty, navíc tak obtažené, že je v nich vidět celá prdelka. U některých to vypadá hezky, to musí uznat. Je ale rád, že nemá dceru toho věku.

„Máš to tu hezké,“ poznamená Miša a protáhne se. „Tak útulné. Romantické. Se vším tím listím vinné révy, která roste nad dvorem, a starými zdmi. Prostě good old Germany.“

Jean-Jacques se z té chvály nedokáže upřímně radovat. Zní to jako hezký, malý domeček pro panenky. Miša si očividně připadá po svém cestování velice nadřazený.

„Cítím se tady taky moc dobře. Nechtěl bych být nikde jinde.“

„Na tom něco je,“ pronese Miša zamyšleně a vyprázdní sklenici naráz. „Místo, kam patříš. Které je pro tebe to pravé a můžeš na něm zapustit kořeny. Už to je fajn…“

Potom začne vyprávět. Jel do Bremerhavenu, nechal se najmout na nákladní loď a odplul do Jižní Ameriky. Chvíli se tam potuloval, vykonával všelijaká zaměstnání, aby přežil, a pak se vrátil do Evropy. Na lodi, která vezla náklad cukru. Pokračoval do Marseille, Janova, přes moře do Maroka, kde také nějaký čas pobyl, a pak dál…

Jean-Jacques poslouchá a začíná být nervózní. Edith nosí talíře s jídlem, prkénka s klobásami, košíčky s chlebem, víno, colu, limonádu. Nemá skoro čas se nadechnout. Ohlíží se po šéfovi.

„Jako když se plavil po moři Addi, to už není. Dnes je to jen dřina. Dřepíš dole ve strojovně, nedostaneš se vůbec na palubu, z moře nevidíš pro samou dřinu vůbec nic. Jasně, poznáš zajímavé lidi, to je pravda… Jinak to ale pro mě není. Zkusil jsem to a mám toho plný zuby…“

„Chápu…,“ přitaká Jean-Jacques. „Počkej, přinesu ti ještě něco k pití. Chceš další střik? Nebo Andělské kapky?“

„Nech toho… Máš práci, viď?“

„Hned se vrátím.“

Jean-Jacques vyrazí na pomoc ubohé Edith, spěchá s podnosem plným sklenic vína přes dvůr. Cestou postaví před Mišu ryzlink a porci bramborového salátu s vejcem.

„Na účet podniku, pochopitelně,“ šibalsky mrkne.

„To je od tebe milé.“

Chlapec musí být hodně hladový, protože v něm jídlo vmžiku zmizí. Pravděpodobně nemá ani vindru. Jean-Jacques přemýšlí, jestli už byl doma ve Wiesbadenu. Nejspíš ne, jinak by s sebou neměl ten nacpaný lodní vak. To je zase něco!

Večer rozsvítí elektrické lampiony. Nálada hostů je veselá až rozverná, někteří už odcházejí. Zítra je sobota, normální pracovní den, musí se brzy vstávat, děti mají školu, vyspat se pracující mohou jen v neděli. Miša je pořád ještě tady. Nejdřív seděl zamyšleně na lavici, potom vstal a začal se bavit s některými hosty. Teď dělá společnost několika starším ženám, hraje hru Kohout v košíku, nechává se od nich pozvat na víno a preclíky a sklízí ze všech stran zamilované pohledy. Podívejme se na něj! Protloukal se s tím talentem i v Jižní Americe? Ne, tam patrně rozohňoval mladší dámy. Jeho chování svědčí o tom, že získal zkušenosti i se ženami. Jean-Jacques mu skoro závidí. Proč se toho zamlada taky neodvážil? Cestovat po celé zeměkouli, vdechovat vůni širého světa, nahlížet do cizích hrnců (a postelí) a poznávat exotické zvyky. Čeká, až se dámy konečně zvednou k odchodu, pozoruje, jak Miša každou z nich oblaží objetím, a usilovně přemýšlí, co ten mladý muž asi plánuje pro svůj další život.

„Chceš tu přespat?“ zeptá se ho. „Na půdě je místa dost.“

Zdá se, že Miša opravdu doufal, že u něj najde přístřeší. Jean-
-Jacques ho pošle s lodním vakem nahoru a začne sklízet nádobí ze stolů a utírat je. Miša se zanedlouho vrátí a bez vyzvání se zapojí do práce. Aspoň to!

„Bylo by od tebe laskavé, kdybys mě tu pár dní nechal,“ nadhodí. „Potřebuju se nadechnout, než se vydám za matkou.“

Jean-Jacques to chápe, tuší ale, že ho čekají problémy s Hildou. Nebude jí připadat správné, že poskytl Mišovi azyl, zatímco Světlana umírá starostí o syna.

„Mám maminku rád,“ prohlásí Miša, když u výčepního pultu myje a leští sklenice. „Přehání to ale se svou péčí a obavami. Člověka to přímo drtí. Bude mi zase celé hodiny viset na krku, plakat a vykládat, jaké trápení jsem jí způsobil.“

„Klidně tu několik dní zůstaň, pak ale za ní musíš jet, Mišo. Je to tvoje máma a nadevšechno tě miluje.“

„To přece vím…,“ zabručí Miša a podrží vyleštěnou sklenici proti světlu. Udělá to odborně, otře ještě jednu šmouhu a postaví sklenku do regálu. Že by při svém cestování pracoval i v baru? Je to vlastně užitečný mladík, silný, vytrénovaný a šikovný.

Jean-Jacques udělá s Edith vyúčtování, vyplatí jí a Metě mzdu a rozdělí mezi ně spropitné. Potom nalije sobě a Mišovi ještě po skleničce a usedne s ním ve dvoře ke stolu. Vypráví o své ctižádosti vinaře, o naději, že konečně sklidí dobré burgundské, o radosti z vinařství, o své rodině v Provence, která po generace pěstuje víno. Miša se zájmem naslouchá, tu a tam položí nějakou otázku. Zdá se, že je té věci přístupný.

„Zítra se musí vydrhnout kovové kontejnery a vypláchnout sudy,“ prohlásí. „Jestli chceš, můžeš se zapojit. Při sklizni by ses mi taky hodil.“

„To zní dobře,“ utrousí Miša a se zíváním si protáhne paže. Ukáže při tom provazce svalů.

„Takže, bonne nuit!“

Nazítří vstane Miša velice časně. Sedí společně v kuchyni u snídaně. Jean-Jacques uvaří kávu a opeče krajíčky chleba. Miša usmaží sázená vejce se šunkou, která sám zhltne.

„Až přijde Soldan, ukáže ti, jak se to dělá s těmi nádržemi. Já sjedu rychle k obchodníkovi s nápoji. Dochází coca-cola, voda a limonády.“

„Jasně, šéfe!“ uculí se Miša a zasalutuje.

Jean-Jacques spokojeně naloží poslední bedny do Goélette, pozdraví v rychlosti Soldana, který se právě přibelhal do dvora, a oznámí mu, že má pomocníka, kterého musí zasvětit do práce.

„Tenhle? Myslel jsem, že je to tulák. Tak, jak vypadá…“

„Je to vyženěný synovec mé ženy…“

Soldan přikývne. Složitý příbuzenský poměr ho očividně nevyvedl z míry. Tady na venkově jsou mnohem komplikovanější rodinné vztahy. Dobře naladěný Jean-Jacques nastartuje vůz, jehož motor dnes výjimečně naskočí už při prvním pokusu. To měl ale dobrý nápad! Miša mu může pomáhat, a pokud ho to bude bavit, bude mít dobrého pracovníka při sklizni.

Po návratu ho ale čeká zklamání. Soldan dřepí nečinně ve sklepě vedle vědra s mýdlovou vodou, po Mišovi není ani stopy.

„Jel do Wiesbadenu,“ řekne Soldan a vyloví z kbelíku rýžový kartáč. „Navštívit matku nebo něco takového.“

HILDA

„Dobré ráno, Hildo!“ křikne udýchaně Světlana. „Ne, nech to být. Unesu to sama, jsem silná. Jen s otočnými dveřmi mi musíš pomoct…“

Zaslechne z kuchyně hlasitý křik. Proboha, to je Richy! Slyší i matčin a otcův hlas. Hilda je ráda, že tady ještě nejsou žádní hosté.

„Je to jen mísa, Elso, ne zlomená noha…“

„Máte pravdu, paní Kochová.“

„Kafíčko.“

≈