Přeložila Jana Jašová

LOVE, THEORETICALLY

Copyright © 2023 by Ali Hazelwood

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Translation © Jana Jašová, 2024

ISBN 978-80-249-5560-5

Obsah

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

EPILOG

AUTORČINA POZNÁMKA

PODĚKOVÁNÍ

Všem mým čtenářům a čtenářkám,od dob AO3 až po ty dnešní. Cameo Adama a Olive je pro vás. ♥

PROLOG

VE SVÉM ŽIVOTĚ JSEM ZAKUSILA LÍTOST, STUD, SNAD I DOTEK utrpení. Ale nic, absolutně nic mě nemohlo připravit na tu potupu, kdy se ocitnu v kabince na toaletě přitisknutá k arogantnímu staršímu bratrovi kluka, se kterým už šest měsíců předstírám vztah.

Je to kardinální, kapitální ponížení. Zvlášť vzhledem k vědomí, že mi ten Jack Smith zachraňuje zadek. Když mě chytí kolem pasu, aby mě v tom malém přecpaném prostoru s vynaložením síly popírající gravitaci posunul, nevím, co je horší: jestli skutečnost, že jeho ruce jsou to jediné, co mě chrání před totálním rozmačkáním, nebo ta trapně obří vděčnost, kterou k němu cítím.

„Uklidni se, Elsie,“ zamumlá proti mé tváři stroze jako obvykle, ale taky nemístně konejšivě. Je blízko – moc blízko. Já jsem blízko – moc blízko. Nebo ne dost blízko? Sladké nevědomí smrti. „A přestaň sebou šít.“

„Já sebou nešiju, Jacku,“ namítnu a ošiju se.

Ale asi po vteřině to vzdám. Zavřu oči. Na jeho hrudi se uvolním. V nosních dírkách cítím jeho vůni, která je mou kotvou k příčetnosti. A žasnu nad tím, které z mého asi milionu stupidních rozhodnutí vedlo k téhle chvíli.

1

VLNY A ČÁSTICE

Před čtyřiadvaceti hodinami

CELOU STŘEDNÍ ŠKOLU BYLA MÝM HALLOWEENSKÝM KOSTÝmem dualita světla.

Vytvořila jsem si ho s pomocí fixky, pomalovala jsem kolečky a klikyháky jedno z tátových bílých podvlékacích triček, které jsem zachránila z odpadků. Zpětně musím uznat, že kvalita kreseb byla tak mizerná, až ani učitel fyziky nepoznal, co to mělo být. To mi ale nikdy nevadilo. Plula jsem po školních chodbách a v hlavě mi zněl hlas Billa Nyeho, jeho úžasné vysvětlení toho, jak světlo může být zároveň dvěma různými věcmi podle toho, co chcete vidět: částicí i vlnou.

Připadalo mi to jako úžasná myšlenka. A přemítala jsem, jestli bych v sobě i já nemohla mít dvě různé Elsie, nebo spíš jejich nekonečný počet. Každá by byla vytvořená a střižená na míru mysli toho, kdo o ni stojí. Pak bych každému dala takovou Elsie, jakou chce, potřebuje, po jaké touží, a ostatním by na mně záleželo.

Prosté jako foton, milý Watsone.

Zvláštní, že moje kariéra ve fyzice i v oboru plnění cizích přání začala ve stejnou dobu. Jak jsem dokázala udělat rovnou spojnici od prvních pokusných konceptů kvantové mechaniky ke své současné práci. Vlastně k oběma svým současným pracím. K té každodenní, kdy za mizerný plat flikuju dohromady fyzikální teorie, abych vysvětlila, proč malé molekuly mají tendence sdružovat se do houfu stejně jako protivné holky při polední pauze, až k té občasné, kdy…

No, kdy občas předstírám, že jsem někým jiným. Za mnohem slušnější peníze.

„Strejda Paul se nás zase bude snažit přemluvit na trojku,“ varuje mě Greg, jeho oduševnělé hnědé oči jsou plné omluv a já nezaváhám. Nechovám se otráveně. Nezachvěju se odporem při představě páchnoucího dechu strýce Paula nebo jeho mastné přehazovačky, která mi připomíná pubické ochlupení.

No dobře, trochu se možná zachvěju. Ale zamaskuju to profesionálním úsměvem. „Jasně.“

„A taky,“ pokračuje a prohrábne si rukou rozcuchané kudrny, „u táty se v poslední době projevila silná intolerance laktózy, ale odmítá omezit mléčné výrobky. Takže možná bude…“

„… mít gastrointestinální projevy.“ Chápu to. Sýrů bych se taky nikdy nevzdala.

„A moje sestřenka Izzy – mívá sklony k fyzické agresivitě, když někdo nesouhlasí s jejím názorem na literární hodnotu ságy Stmívání.“

Ožiju. „Je pro, nebo proti?“

„Proti,“ odpoví pochmurně Greg.

Stmívání miluju možná ještě víc než sýr, ale svůj zasvěcený rozbor důvodů, proč by Alice a Bella měly opustit všechny ty pitomce a odjet spolu do záře zapadajícího slunce, si dokážu nechat pro sebe.

Jsem fanynka týmu Bellice. Skalní.

„Chápu.“

„Elsie, omlouvám se. Jsou to babiččiny devadesátiny a bude tam celá rodina.“ Povzdychne si a jeho dech se v lednovém povětří bostonského večera sráží v páru. „Máma bude k nesnesení.“

„Neboj.“ Stisknu zvonek městského domu Gregovy babičky a nabídnu mu svůj nejpovzbudivější úsměv. Najal si mě jako svou falešnou přítelkyni a dostane takovou Elsie, jakou chce: konejšivou, ovšem, ale taky trochu panovačnou. Dominu, která nepráská bičem – ledaže by to bylo nutné. „Pamatuješ si naši únikovou strategii?“

„Dvakrát tě štípnu do lokte.“

„Já řeknu, že se necítím dobře, a zmizíme. A kdyby došlo na ty narážky na trojku, musíš ne zrovna jemně naznačit, že mám kapavku.“

„To strejdu Paula neodradí.“

„Genitální bradavice?“

„Hmm. Možná?“ Zamne si spánek. „Jediná dobrá věc je, že přijde i můj bratr.“

Uvnitř se napružím. „Jack?“

„Jo.“

Pitomá otázka, Greg má jen jednoho bratra. „Neříkals, že nemůže dorazit?“

„Odpadla mu pracovní večeře.“

V duchu zasténám.

„Co je?“

Sakra, tak to nebylo v duchu. „Nic.“ Zakřením se a přes kabát mu stisknu paži. Greg Smith je můj oblíbený klient a postarám se o to, aby se z téhle situace dostal se zdravou kůží. „Nedělej si starosti, já tvou rodinu zvládnu. Za to mě přece platíš, ne?“

Je to tak. A jsem mu nesmírně vděčná za to, že jsem mu nikdy nemusela připomínat, co přesně obsahuje naše dohoda. Spousta klientů se více či méně otevřeně zajímá o to, co dalšího by mé služby mohly zahrnovat, i když jsem je ve faux (randicí aplikaci) popsala naprosto jednoznačně. Obvykle si odkašlou, pohladí si bradu a zeptají se: „A co přesně zahrnují služby… falešné přítelkyně?“ A já bývám v pokušení protočit panenky a kopnout je do koulí, ale snažím se nebrat to jako urážku, a místo toho se jen laskavě usmát a odpovědět: „Nezahrnují sex.“

A taky ne – abych rovnou zodpověděla následující otázky – líbání, mazlení, oplzlé rozhovory, svlékání, anál, kouření, ruční práci, sado ani maso, ani žádné jiné erotické praktiky, o jejichž existenci jsem dosud ani neslyšela. Nenechám na sebe močit, cucat svoje prsty u nohou, nebudu stimulovat ani tolerovat ničí orgasmy ve své fyzické či virtuální blízkosti.

Ne že by na tom bylo něco špatného. Poskytování sexu je legitimní zaměstnání a lidé, kteří se mu věnují, si zaslouží stejný respekt jako baletky nebo hasiči nebo správci investičních fondů. Když jsem ale před deseti měsíci získala doktorát z teoretické fyziky na bostonské Severovýchodní univerzitě, předpokládala jsem, že touhle dobou už budu zastávat nějakou rozumně placenou akademickou pozici. Nepředstavovala jsem si, že ve věku sedmadvaceti let budu platit účet za vodu díky tomu, že pomáhám dospělým mužům s předstíráním existence jejich milostného života. Jenže právě tak to je. Dělám, že jsem něčí přítelkyně, abych mohla splácet své studentské půjčky.

Nechci nikomu brát iluze, ale začínám mít podezření, že život vždycky nedopadá tak, jak chcete. Ztráta víry v nejlepší možné je nevyhnutelná. Je jen omezený počet příležitostí, kdy získáte zakázku na vytvoření dojmu, že váš klient je šarmantní, zralý, emocionálně přístupný člověk schopný udržovat relativně dlouhodobý vztah s jiným podobně vysoce funkčním dospělým, s cílem… No, cíle se liší. Nikdy jsem se Grega nezeptala, proč je Caroline Smithová tak posedlá představou, že má její jednatřicetiletý syn vážný vztah. Pokud můžu soudit podle útržků rozhovorů zachycených ve fikčním světě Smithových, tuším, že to má něco společného s tím obřím majetkem, který se bude dědit, až matka rodu umře, a s vírou, že kdyby Greg pořídil babičce pravnouče jako první, mohla by mu odkázat, já nevím… zahradní hadici posázenou diamanty?

Boháči. Jsou to lidi jako my.

Ale Gregova šťouravá matka je pořád mnohem lepší než jeho bratr, který je příšerný z řady dobrých důvodů, jež teď nehodlám rozebírat. Upřímně, je to úleva, že mým terčem je ona. Znamená to, že až se otevřou dveře rezidence Smithových, můžu se soustředit výhradně na ni: na tu odtažitou ženskou se srdcem z PVC, která dokáže políbit vzduch před našimi tvářemi, pocuchat Gregovi vlasy a podat nám každému sklenici vína – to všechno najednou.

„Tak jak to jde ve finančnictví, Gregory?“ zeptá se Caroline mladšího syna. Ten do sebe hodí svoje pití na jedno polknutí – asi proto, že i já jsem ho už aspoň čtyřikrát slyšela vysvětlovat, že ve finančnictví nepracuje. „A co ty, Elsie?“ pokračuje Caroline, aniž čeká na odpověď. „Co nového v knihovně?“

Podle pokynů faux o sobě svým klientům nic neříkám – ani svoje příjmení, ani co dělám přes den, ani co si doopravdy myslím o koriandru (vynikající, pokud si rádi pochutnáte na mýdlu). A to je v kostce asi tak všechno, co k profesi falešné přítelkyně potřebujete. Ze začátku mi připadalo nesmyslné, že by lidi platili za podobné služby v časech tinderu nebo pornhubu a že by platili zrovna mně – obyčejné Elsie Hannawayové, která je ve všem naprosto průměrná. Průměrně vysoká. S průměrně hnědými vlasy a hnědýma očima. S průměrným nosem, zadkem, nohama, chodidly, ňadry. Hezká, to asi ano, ale takovým tím obyčejným, nenápadným způsobem. A přece – moje průměrná průměrnost je tou ideální prázdnou tabulí, kterou si každý může zaplnit, čím chce. Prázdným plátnem, kam může malovat. Zrcadlem odrážejícím jen to, co do něj ostatní chtějí projektovat. Pruhem látky, ze kterého se dá ušít… no tak jo, stačí. Teď už ta metafora určitě všem došla.

Elsie, kterou chce Caroline Smithová, je někdo schopný zapadnout mezi lidi, kteří nemluví o dovolené, ale o tom, kde tráví léto. Dívka ne tolik atraktivní, aby ji chtěl sbalit někdo zajímavější než Greg, s pečovatelskými sklony, aby se dobře starala o jejího syna, jehož Caroline sice miluje, ale nedá si tu práci ho poznat. Zaměstnankyně dětské knihovny mi připadá jako ideální falešná profese. Je zábavné projíždět internetová fóra a hledat využitelné anekdoty.

„Dneska jsem v našem nejlepším výtisku Matyldy našla tři krekry jako záložky,“ odpovím s úsměvem. Lépe řečeno, našel je uživatel redditu milujudlouheknihy.

„To je legrační,“ prohlásí Caroline, aniž by se zasmála, usmála nebo dala jinak najevo veselí. Pak se nakloní ke mně a zašeptá, jako by nás tak její syn – jen krok ode mě – nemohl slyšet. „Jsme tak rádi, že jsi tady, Elsie.“ To my má zřejmě zahrnovat Gregova otce, který stojí mlčky vedle ní a strká si do pusy tři kostičky mramorového sýra s nepřítomným úsměvem někoho, kdo se od okolí odpojil někdy v roce 1999. „Dělali jsme si o Gregoryho takové starosti. Ale teď je s vámi a nikdy nebyl šťastnější.“ Že ne? „Gregory, věnuj se dneska pořádně babičce. Izzy ji bude fotit polaroidem a na konci oslavy jí ty snímky dá – dávej pozor, ať jsi na každém.“

„Dohlédnu na to, paní Smithová,“ slíbím a zavěsím se do Grega. Ten slib poruším o patnáct vteřin později, na konci okázalé předsíně. Greg dopije svoje víno, dvakrát si lokne ode mě a divadelním šepotem pronese: „Uvidíme se za deset minut,“ než se zamkne na záchodě.

Zasměju se a nechám ho být. Mám k němu ochranitelské sklony – dost na to, abych porušila protokol faux a souhlasila s opakováním falešných rande, dost na to, abych ho bránila před zločinci a piráty a jeho širší rodinou. Možná proto, že po jeho první panické promluvě ke mně („Moje matka se pořád ptá, proč s nikým nechodím.“) následovalo váhavé, unavené vysvětlení, proč k tomu u něj hned tak nedojde. Vysvětlení, které mi bylo tak povědomé. Možná proto Greg vždycky vypadal tak, jak jsem se sama cítila: vyčerpaně a uštvaně. V jiné časové ose bychom byli nejlepší kamarádi, spojení společným trápením s žaludečními vředy, které nám z neustálého stresu vypučely v břiše.

Najdu prázdnou kuchyni, vklouznu dovnitř a dívám se, jak rudý pramínek mizí v odpadu, když vylévám svou sklenici do dřezu. Takové plýtvání. Mohla jsem odmítnout, ale to by vyvolalo otázky a já nechci vysvětlovat, že alkohol je nebezpečný glykemický terorista a že s ním moje těžce zkoušená slinivka nebude vyjednávat –

„Nechutná ti to?“

Nadskočím. A vyjeknu. A málem upustím sklenici, která nejspíš stála stejně jako moje postgraduální vzdělání.

Myslela jsem, že jsem tady sama. Nebyla jsem? Byla. A najednou je tady Gregův starší bratr, opírá se o mramorový pult, paže zkřížené na prsou. Ty jeho výjimečné vícebarevné oči na mě zírají s nečitelným výrazem. Stojím mezi ním a jediným východem – buď jsem ho přehlédla, nebo ohnul časoprostorové kontinuum.

Nebo jsem si ho spletla s ledničkou. Koneckonců jsou stejně vysocí.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se.

„N-no jo. Promiň. Teda…“ Vynutím ze sebe úsměv. „Ahoj, Jacku.“

„Ahoj, Elsie.“ Vysloví moje jméno, jako by ho důvěrně znal. Jako by to bylo první slovo, které se kdy naučil. Jako by bylo jeho druhou přirozeností, nejen shluk souhlásek a samohlásek, které měl zatím jen málo důvodů použít.

Neusměje se, to samozřejmě ne. Totiž, někdy se usmívá, ale nikdy ne na mě. Kdykoli se ocitneme v jedné místnosti, jeho impozantní, strohá, do nebes sahající přítomnost působí, jako by jeho hlavní kratochvílí bylo sbírat v duchu důvody, proč si Grega nezasloužím.

„Nemáš ráda víno?“

„O to nejde.“ Zamrkám a zrudnu. Na předloktí má tetování, trochu mu vykukuje z vyhrnutých rukávů košile. Protože samozřejmě musí mít džíny a kostkovanou košili, i když na elektronické pozvánce výslovně stálo že oblečení má být poloformální.

Jenže on je Jack Smith. Může si dělat, co chce. Nejspíš má v těch svých bicepsech vytetované trvalé povolení. Má na něj razítko v modré čtvrtině pravého oka, v té, která vyčnívá jako bolavý palec z jinak kaštanové duhovky.

„Víno je skvělé,“ prohodím, když se vzpamatuju. „Ale byla v něm muška.“

„Vážně?“

Nevěří mi. Nevím proč, ale vím to. A on ví, že já vím. Vidím to, ne – cítím to. Dole na páteři se mi rozlije šimravý pocit, tekutý a jiskřivý a horký. Bacha, Elsie, varuje mě. Nechá tě zatknout za pomluvu hroznů. Strávíš zbytek života ve federálním vězení. A on tě tam bude jednou týdně navštěvovat, aby na tebe zíral přes plexisklo a znervózňoval tě.

„Izzy tě už určitě hledá,“ prohodím, abych se ho zbavila. „Je nahoře.“

„Já vím,“ odpoví, ale nezamíří nahoru. Jen si mě prohlíží – pozorně, klidně, jako by znal nějaké moje tajemství. Třeba že zubní nit používám jednou týdně, maximálně. Že nedokážu pochopit, co je to Dow Jonesův index, i když jsem si přečetla heslo na wikipedii. Nebo jiné, děsivější, temnější věci.

„Je tady tvoje přítelkyně?“ zeptám se, abych zaplnila ticho. Jednou si přivedl na rodinnou akci doprovod. Geoložku. Nejkrásnější ženu, jakou jsem kdy viděla. Taky byla milá. A zábavná. Kéž bych mohla tvrdit, že byla mimo jeho ligu.

„Ne.“

Zase ticho. A ještě víc zírání. Usměju se, abych zamaskovala svoje agresivní skřípání zuby. „Už jsme se dlouho neviděli.“

„Od Svátku práce.“

„Aha, no jo. Já zapomněla.“

Nezapomněla. Před dnešní akcí jsem Jacka potkala dvakrát. Poprvé a podruhé, a obě ta setkání zůstala tvrdohlavě vězet v mé mysli, což bylo asi tak příjemné, jako když vám mezi řezáky uvázne špenát.

Poprvé to bylo na oslavě Gregových narozenin, kde jsme si s Jackem potřásli rukama a on mi upjatě pokývl na pozdrav. Celý večer mě upřeně pozoroval a já ho zaslechla, jak se Grega vyptává: „Kde jste se seznámili?“ a „Jak dlouho jste spolu?“ a „Jak moc je to vážné?“ Z jeho všetečného, zdánlivě nenuceného tónu mi naskakovala husí kůže na páteři.

Takže Jacku Smithovi se nezamlouvám. Tak jo. Dobře. To je fuk.

A pak tu bylo to druhé setkání. Na konci léta, na večírku Smithových u bazénu na Svátek práce, kde jsem se nekoupala. Protože bych v bikinách jen těžko schovala dávkovač inzulinu.

Nestydím se za to, že jsem diabetička. Měla jsem už skoro dvě desetiletí na to, abych se smířila se svým přehnaně reagujícím imunitním systémem, který tolik baví ničit moje nezbytné buňky. Jenže reakce lidí na to, že si musím pravidelně vpravovat do těla inzulin, bývají nepředvídatelné. Když mi diagnostikovali cukrovku (v deseti letech, potom, co jsem dostala v tělocvičně zvlášť prudký záchvat, který mi zajistil nelichotivou přezdívku Padavka Elsie), zaslechla jsem, jak se naši roztřeseně baví za rozhrnovací nemocniční zástěnou.

„Tohle ne, panebože.“ Mámin hlas zněl vyčerpaně.

„Já vím.“ Táta mluvil stejně. „Musí to být v nás. Lance každou chvíli vyhodí ze střední. Lucas půjde každou chvíli sedět za nějakou rvačku na parkovišti u Walmartu. Samozřejmě, že to jediné bezproblémové dítě musí taky něco mít.“

„Ona za to nemůže.“

„Ne.“

„Ale bude to drahé.“

„Jo.“

Nemám to rodičům za zlé. Mého bratra Lance opravdu vyhodili ze střední (a teď si skvěle vydělává jako elektrikář) a Lucas skončil ve vazbě (i když ho zatkli na parkovišti u Shake Shacku a za držení množství drog, které je dneska legální). Máma s tátou byli vyčerpaní, nahrnulo se toho na ně moc. Chudáci. Doufali, že už to jednou skončí, že se mnou si vydechnou, a mě tak mrzelo, že jsem jim to nesplnila. Abych jim to trochu vynahradila, snažila jsem se svoje zdravotní problémy – a pak i všechny ostatní problémy – zlehčovat, jak to jen šlo.

Zjistila jsem, že lidi mě mají radši, když na mě nemusejí plýtvat emocionální energií.

Proto jsem na Svátek práce neplavala. Rozhodla jsem se sedět na dece s kusem dortu v ruce a pečlivě naaranžovaným úsměvem. Proto jsem si špatně spočítala množství sacharidů v dortu a množství inzulinu, který budu potřebovat. Proto jsem se potácela přes trávník letního sídla Smithových v Manchester-by-the-Sea se silně zvýšenou glykémií, rozmazaným viděním, bušením v hlavě a snažila se vzpomenout, kde jsem nechala mobil, abych si mohla upravit dávkování, a –

A vrazila jsem do Jacka.

Doslova. Neviděla jsem ho a napochodovala přímo do jeho hrudníku, jako by to byla supermohutná černá díra. Což nebyla. Černá díra. Zato supermohutná… to ano. Pořádně.

„Elsie?“ Ach. Jeho hlas. „Jsi v pořádku?“

„Jo. Jo, já…“ Jen budu zvracet.

Vzal mi obličej do dlaní, pátravě se do něj zadíval. „Mám zavolat Grega?“

„Ne, to nemu–“ Hlavou mi projela ostrá bolest.

„Zavolám Grega.“

„Ne! Nevolej ho, prosím.“

Zamračil se. „Proč?“

„Protože –“ Protože dobrá falešná přítelkyně je bezúdržbová. Usmívá se, nemá žádný názor na koriandr a nikdy, v žádném případě, vám nezkazí bazénovou párty. „Můžeš mi… potřebuju… si odskočit, a taky – můj mobil –“

O chvíli později už jsem byla v koupelně, která vypadala jako luxusní lázně, s kabelkou na klíně. Kéž bych mohla tvrdit, že si nepamatuju, jak jsem se tam dostala, ale mám prchavou vzpomínku na to, jak mě jeho silné paže zvedly. Jak mě nesl, jako bych nevážila víc než ptáček. Jak jsem na spánku cítila jeho horký dech, slyšela mumlání, ale slova jsem nevnímala.

A to, bohužel, bylo všechno. Byl ke mně Jack laskavý, pomohl mi? Ano. Uvěřil mým pohádkám, že nechci obtěžovat Grega s tím, že mívám migrény? Asi těžko, soudě podle jeho skeptického, chladného, soustředěného pohledu. Možná mě podezíral, že fetuju. Nebo se bál, že pokazím genetickou linii Smithových dědičnou chorobou. Rozhodně si myslel, že by si jeho bratr měl najít někoho lepšího.

Ale na tom nezáleží. Jack není můj cíl – tím je jeho matka. Což je dobře, protože jinak nemám ponětí, jakou Elsie by si ve mně přál vidět Jack.

Tohle je bezprecedentní. Jsem profík, jsem zvyklá sbírat nápovědy, ale Jack mi nedává žádné. Nevím, co mám zdůraznit, co potlačit. Co skrývat, co předstírat. Jakou osobnost obětovat na jeho oltář. Jako by se mě snažil odhadnout, ale nechtěl mě měnit – a to je nesmysl. Tak se lidi nechovají, ne se mnou.

Takže když se teď zeptá: „Jak ses celou dobu měla, Elsie?“ a zní to až trochu moc jako výslech, jen se usměju tak neutrálně, jak dokážu.

„Jako obvykle. Fantasticky.“ A dneska se na tebe nezhroutím, pro změnu. „A co ty? Jak to jde v práci?“ Greg mi říkal, že Jack je učitel tělocviku. Což mě nepřekvapuje. Vypadá na to, že má na nárazníku nalepenou samolepku CrossFit a klopí do sebe proteinové drinky, zatímco si v Našem zdraví čte článek o výhodách posilování. Ostatní Smithovi jsou štíhlí, drobnější bruneti. Tak kde se v jejich rodině vzal tenhle kolos s vlasy v barvě písku, o čtvrt metru vyšší než jeho nejvyšší příbuzný, s výrazně maskulinními rysy a hlubokým kousavým hlasem? Moje teorie: přepracovaná sestra na novorozeneckém, záměna nemluvňat. „Dobré pololetí?“

Neurčitě zabručí. „Zatím jsem nikoho ze studentů nezabil, takže jo.“

S tímhle jeho pocitem se překvapivě dokážu ztotožnit. „To zní jako výhra.“

„Pro ně. Pro mě ne.“

Sakra. Přiměl mě k úsměvu. „Proč je chceš zabít?“

„Pořád si stěžují. A nečtou, co jim zadám.“ Doporučená četba na tělocvik? Můj učitel tělocviku na střední si vystačil s tím, že nám srážel sebevědomí, když jsme nedokázali vyšplhat po provaze. Vzdělání se zřejmě mílovými kroky posunulo někam úplně jinam. „A lžou.“

Polknu. „Lžou?“

„O různých věcech.“ Oči mu zajiskří, rty se mu pohnou, ramena pod košilí se napřímí a –

Dřív jsem si myslela – ne, dřív jsem věděla –, že světlovlasí kluci nejsou přitažliví. Na střední všechny holky bláznily po Legolasovi, ale já propadla Aragornovi. Kvízy „Do kterého rodu ze Hry o trůny byste patřili“? Nikdy to nebyli Targaryeni. Nelíbilo se mi, že se teď dívám na Jacka Smithe s jeho ostře řezanou čelistí, nápadnými dolíčky a hezkýma rukama, a připadá mi atraktivní.

Třeba bych se na něj prostě neměla dívat. Jo. Skvělý plán.

„Pardon,“ prohodím. „Greg mě už určitě hledá.“ Otočím se od něj dřív, než mi stačí odpovědět, a okamžitě mám pocit, jako bych se osvobodila od gravitační singularity.

Uf.

Obývací pokoj je až za několika ohyby a křižovatkami chodeb, velký, ale zaplněný lidmi, hezky zařízený i přes to množství obrazů s námořními výjevy a agresivního koženého nábytku. Strávím pár minut ujišťováním Gregovy tety, že se s ní poradíme, než budeme na svatbu vybírat cateringovou firmu. Dalších pár předstíráním, že si nevšímám, jak si strýc Paul olizuje rty, kdykoli se na mě dívá. Pár přátelským popovídáním s různými sestřenicemi a bratranci o počasí, dopravě a negativním dopadu ságy Stmívání na čtenářky. Oslavenkyně otvírá u krbu dárky a prohodí k jedné ze svých snach: „Poukaz na bahenní lázeň? Krása. To bude jako trénink na to, až mě budou spouštět do hrobu a vy se nade mnou začnete rvát o moje dědictví.“

Tohle je pro ni typické. Když jsem se s Millicent Smithovou setkala poprvé, položila mi obě ruce na ramena a řekla mi: „Mít děti byla ta nejhorší chyba v mém životě.“ Její nejstarší syn stál hned vedle ní. Jen ještě pořád nevím, jestli je to zlomyslná stará potvora, nebo je jen neúmyslně krutá. Každopádně je to můj nejoblíbenější člen dynastie Smithových.

Vydám se s úsměvem kolem místnosti a skončím v rohu u stolku s rozehranou partií go. Takhle to vypadalo už při mé první návštěvě tady, dřevěná hrací deska s porcelánovými kameny podivně neladí s přímořskou výzdobou pokoje. Greg si povídá s otcem a já si říkám, jestli budeme moct brzy vypadnout. Musím oznámkovat třicet tři esejů na téma Vibrace, vlny a optika, což bude mít určitě za následek, že si budu přát násilnou smrt jejich autorů. Plus musím napsat O základech scantronového testování materiálů. A samozřejmě se připravit na pracovní pohovor. Chci – ne, musím – to místo získat. Nemůžu si dovolit selhat, je to moje cesta, jak uniknout večerům tráveným předstíráním vztahů a dnům naplněným mailováním se sexxxy.chad.420@hotmail.com o tom, jestli se kvůli glutenové alergii své činčily může vyvléknout ze čtvrtletního testu z Úvodu do fyziky. Budu si to muset nacvičit aspoň jedenáctkrát – což je počet dimenzí podle M-teorie, mé oblíbené fyzikální teorie, která sjednocuje všechny konzistentní verze teorie superstrun –

„Hraješ?“

Nadskočím. Už zase. Jack stojí na druhé straně hrací desky a prohlíží si mě tmavýma očima. Jsou tady všichni jeho příbuzní – proč plýtvá drahocenným rodinným časem na to, aby pronásledoval bratrovu falešnou přítelkyni?

„Elsie?“ Zase to tak vysloví. Jako by vesmír moje jméno stvořil jen pro něj. „Ptal jsem se, jestli to hraješ?“ Zní to pobaveně. Nesnáším ho.

„Ehm, no, trochu jo.“ Což je dost podcenění. Go podněcuje mysl, je to náročná, složitá hra – a tudíž oblíbená kratochvíle spousty fyziků. „A ty?“

Jack neodpoví a místo toho posune pár bílých kamenů.

„To ne,“ zavrtím rázně hlavou. „Někdo to má rozehrané. Nemůžeme –“

„Vyhovují ti černé?“

Vlastně ne. Ale spolknu to a váhavě se natáhnu k černým kamenům, abych je vyrovnala na start. Moje hrdost se přetahuje s mými instinkty pro přežití: nemůžu potlačit svoje hráčské schopnosti a nechat Jacka vyhrát. Jenže co když ho pomsta promění v pomstychtivého bizona frkajícího oheň a rozdrtí tady holýma rukama nosnou zeď? Nechci umřít v bortícím se domě vedle Jacka Smithe a jeho chlípného, po trojce toužícího strejdy.

„Co Greg?“ zeptá se.

„Je tamhle, s vašimi bratranci,“ mávnu neurčitě rukou a dívám se, jak Jack rovná na desce další kameny. Jeho ruce jsou tak nemotorně velké. Ale taky obratné, což nedává smysl. A co ještě nedává smysl? U deskové hry jsou dvě židle, ale my pořád stojíme.

„Ale jak je na tom?“

Podle mých skromných zkušeností se sourozenci buď tolerují, přinejhorším si lepí žvýkačky do vlasů. (Mně je lepili. Do mých vlasů.) Jack a Greg si jsou ale blízcí – z nepochopitelných důvodů, vzhledem k tomu, že Greg je sympatická hromádka neštěstí plná romantických představ, kdežto Jack… vlastně ani nevím, jaký je Jack. Je na něm něco rebelského, náznak tajemství, špetka vyrovnanosti. Ale taky víc než špetka hladu, něčeho živočišného, syrového. Hlavně vypadá božsky. Až moc božsky, než aby to mohla být pravda. Jako by na střední vypouštěl taneční, aby stihl navštěvovat výstavy v Guggenheimově muzeu, a přece se mu povedlo nechat se korunovat králem školního plesu.

Jack působí docela odtažitě. Chladně. Nenuceně sebevědomě. Charismaticky tím svým fascinujícím, záhadným, nepřístupným způsobem.

Ale na Gregovi mu záleží – a Gregovi zase na něm. Na vlastní uši jsem od něj slyšela, že Jack je jeho „nejlepší přítel“, člověk, kterému „může věřit“. A já to poslouchala a nepoukázala jsem na to, že asi svému nejlepšímu příteli Jackovi zase tolik nevěří, protože jinak by mu řekl pravdu o našem „vztahu“. Ale to jsem si nechala pro sebe, protože jsem loajální falešná přítelkyně.

„Greg je v pohodě. Proč se ptáš?“

„Když jsem s ním tuhle mluvil, připadalo mi, že se nervuje kvůli Woodacre.“

Kvůli… čemu? Neměla by tohle Gregova přítelkyně vědět? „Aha, no,“ zajíknu se. „Trochu jo.“

„Trochu?“

Soustředím se na kameny. Tohle asi nevyhraju tak snadno, jak jsem čekala. „Už je to lepší.“ Všechno chce čas, no ne?

„Je?“

„Jo, o hodně,“ horlivě přikývnu.

Taky přikývne. Ne zrovna horlivě. „Vážně?“

Jack vlastně není v go tak špatný. Jinak už bych s ním vytřela podlahu, ne? „Vážně.“

„Já myslel, že to s Woodacre má být až za pár dní. Čekal bych, že Greg z toho bude pořád hodně rozčilený.“

Napjala jsem se. Asi jsem se Grega měla dopředu vyptat na témata, na která by mohla přijít řeč. „No jo vlastně, máš pravdu. Teď když o tom mluvíš –“

„Připomeň mi, Elsie.“ Udělal krůček blíž ke stolu s hrou, takže nade mnou čněl jako… něco, co ční. Ale já nejsem malá. Odmítám se cítit malá. „Co že je to Woodacre?“

Do hajzlu. „No přece –“ pokusím se nasadit pobavený výraz. „Woodacre, samozřejmě.“

Jack se na mě podívá, jako by mě varoval, ať na něj tohle nezkouším.

„Je to…“ Odkašlu si. „Věc, na který Greg pracuje.“ Co vůbec vím o Gregově práci? Je datový analytik. „Detaily neznám. Těmhle složitým vědeckým věcem já nerozumím.“ Bezstarostně se usměju, jako bych nestrávila život vytvářením komplikovaných matematických modelů snažících se odhalit původ vesmíru. Bolí mě u srdce.

„Složitý vědecký věci, říkáš.“ Jack si mě prohlíží, jako by ze mě loupal kůži a čekal, že uvnitř najde hnijící banán.

„Jo. Lidi jako ty a já tomuhle nerozumějí.“

Zamračí se. „Lidi jako ty a já.“

„Jo, no teda,“ dál se mu dívám do očí, když položím jeden kámen na další políčko, „jaká je vůbec pravděpodobnost –“

Zmlknu. Oba jsme se museli natáhnout ke stejnému políčku. Moje prsty se dotknou Jackových a do paže mi vystřelí něco elektrického a neidentifikovatelného. Čekám, že Jack se odtáhne, ale neudělá to. I když jsem byla na řadě já. Nebo jsem nebyla na řadě? Jsem si celkem jistá, že –

„No ne, to vypadá na remízu.“

Ucuknu rukou od desky. Vedle mě stojí Millicent a zírá na stůl. Sleduju její pohled a málem zalapám po dechu, protože… má pravdu.

Nerozdrtila jsem Jacka Podělaného Smithe v go.

„Je to už dávno, co Jack s někým nevyhrál,“ pronese Millicent se spokojeným úsměvem.

Je to už dávno, co já s někým nevyhrála. Co to mělo do prdele znamenat? Vzhlédnu k Jackovi – pořád na mě zírá, mračí se, tiše mě odhaduje. V hlavě mám prázdno. Zpanikařím a vyhrknu první věc, která mě napadne: „V go je víc povolených herních postavení než atomů ve známém vesmíru.“

Odfrknutí. „Tohle mi někdo tvrdil, když sotva odrostl plínkám.“ Millicent se prohnaně zadívá na Jacka, který pořád. Zírá. Na. Mě. „S Elsie se k sobě báječně hodíte. I když, drahoušku Jacku, bude stejně muset podepsat předmanželskou smlouvu.“

Nejdřív nechápu, co stará paní říká. Pak mi to dojde a celá zrudnu. „Ale ne, paní Smithová. Já – já chodím s Gregem. S vaším druhým vnukem.“

„Jste si tím jistá?“

Cože? „No, ano… Samozřejmě.“

„Nevypadá to tak.“ Millicent pokrčí rameny. „Ale co já vím? Jsem jen devadesátiletá bába, co se bude válet v bahně.“ Pozoruju ji, jak se šourá ke stolu s občerstvením. Pak se s nervózním smíchem otočím k Jackovi.

„Páni, to bylo –“

Pořád zírá. Na mě. S kamenným obličejem. Upřeně. S tou svou sektorovou heterochromií. Jako bych byla něco zajímavého, moc zajímavého, moc moc zajímavého. Otevřu pusu, abych se ho zeptala, co se děje. Abych si vyžádala další partii, při které ho rozdrtím. Abych ho vyzvala, ať mi přestane počítat póry na nose. A v tu chvíli –

„Úsměv, lidičky!“

Škubnu hlavou a oslepí mě záblesk Izzyina polaroidu.

„VÝROČÍ RODIČŮ PŘÍŠTÍ MĚSÍC BY UŽ MĚLA BÝT POSLEDNÍ akce, na kterou bych tě potřeboval.“ Greg hodí blinkr doprava a zajede na parkoviště před mým domem. „Pak řeknu mámě, že ses se mnou rozešla. Že jsem tě prosil, abys to nedělala. Zpíval ti pod oknem serenády. Koupil ti náklaďák plyšáků – všechno marný.“

Soucitně přikývnu. „Budeš mít zlomený srdce. Tvůj žal bude neutišitelný, takže si nebudeš moct najít žádnou jinou.“

„Nejspíš budu muset čerpat útěchu z playlistů na spotify.“

„Nebo si nechat udělat blond melír“

Udělá grimasu. Zasměju se a sotva se auto zastaví, opřu se o dvířka spolujezdce, abych si ve světle reflektorů prohlédla jeho hezký profil. „Pověz jí, že jsem tě podvedla s poslíčkem z boltu. Tím si předem prodloužíš truchlící lhůtu.“

„Bezva nápad.“

Zmlkneme a já přemítám o Gregově situaci. O důvodu, proč vůbec potřebuje falešnou přítelkyni. Proč to klidně svěří mně, někomu úplně cizímu, ale ne vlastní rodině. A jak moc jsme si podobní. „Až tohle skončí, kdybys sis někdy potřeboval… kdyby sis chtěl s někým promluvit, kamarádsky, budu moc ráda, když…“

Jeho úsměv je upřímný. „Díky, Elsie.“

Už jsem skoro venku. Led mi zapraská pod podpatkem, když se otočím. „A Gregu?“

„Ano?“

„Co je to ten Woodacre?“

Zasténá. Krk mu klesne zpátky na opěrku hlavy. „Centrum tichý meditace, kam nás náš šéf nutí jet. Odjíždíme zítra – čtyři dny bez kontaktu s vnějším světem. Žádný e-maily, žádný sociální sítě. Přečet si o tom v newsletteru wellness firmy Gwyneth Paltrowowý.“

Ach. „Takže to nemá nic společnýho s… komplikovanou vědou?“

Věnuje mi zoufalý pohled. „Právě naopak. Proč?“

„To…“ Zavřu oči. Dovolím zahanbení, aby mi zaťalo tesáky do mozku. „Jen tak. Dobrou noc, Gregu.“

Zavřu dvířka, malomyslně zamávám a natáhnu do plic mrazivý vzduch. Z oblohy na mě mrká Severka a já si vzpomenu na zítřejší pracovní pohovor.

Je jedno, že jsem se dneska večer pořádně ztrapnila před Gregovým nesnesitelným bratrem. Protože stačí jen špetka štěstí, a už Jacka Smithe nikdy neuvidím.

2

JADERNÉ ŠTĚPENÍ

Od: sexxxy.chad.420@hotmail.com

Předmět: Re: Re: Re: Moje činčila

Zdravím, paní doktorko,

je smutný, že vás nezajímá glutenová alergie Žvejka McŽvýka, ale co tohle: včera večer mě zadrželi za řízení pod vlivem. Omlouvá mě to ze čtvrtletního testu z Úvodu do fyziky?

Se srdečným pozdravem

Chad

Od: McCormackE@umass.edu

Předmět: nemůžu přijít do školy

viz přiložená fotografie mých zvratků z dnešního rána

Emmett

Od: Dupont.Camilla@bu.edu

Předmět: Esej Kupec benátský

Dobrý den,

můžete mi prosím rychle napsat svůj názor na to, co jsem napsala o metafoře olověné rakve? Word posílám v příloze.

S pozdravem

Cam

Od: michellehannaway5@gmail.com

Předmět: ELSIE OZVI SE MI HNED CO NEJDRIV TVI BRATRI SE ZASE CHOVAJI NEROZUMNE A POTREBUJU POMOC VOLALA JSEM VCERA VECER ALE NEDOVOLALA SE

[tato zpráva nemá žádný obsah]

Od: Monica.Salt@mit.edu

Předmět: Pohovor MIT – pozice na fakultě

Vážená paní doktorko,

dovolte mi ještě jednou vyjádřit potěšení nad tím, že jste se rozhodla ucházet o trvalou vědeckou pozici na katedře fyziky u nás na MIT. Váš životopis na nás nesmírně zapůsobil, takže jsme předběžně zúžili náš výběr na Vás a dalšího kandidáta. Výběrová komise a já se těšíme, že Vás dnes večer poznáme v neformálním prostředí na večeři v Mielu předtím, než zítra proběhne oficiální pohovor na půdě univerzity.

Pokud by Vám to vyhovovalo, ráda bych se s vámi setkala pár minut před večeří v Mielu mezi čtyřma očima, abychom si mohly popovídat. Je tu pár věcí, které bych Vám ráda vysvětlila.

Se srdečnými pozdravy

Monica Saltová, Ph.D.

Vedoucí katedry fyziky Wentworthova institutu

MIT

Srdce mi zajiskří vzrušením.

Postavím si čaj na kuchyňský stůl a kliknu na ODPOVĚDĚT, abych ujistila Monicu Saltovou, že ano, rozhodně ano, samozřejmě. Setkám se s ní kdekoli a kdykoli si bude přát, třeba na pláních Mordoru ve čtvrt na tři ráno, protože to ona drží klíč k mé budoucnosti. Sotva se ale moje ruka sevře kolem myši, dlaní mi projede mučivá bolest a vystřelí vzhůru paží.

Zaječím a vyskočím ze židle. „Co to do pr–?“

„Kde jsou? Kde jsou?“ Moje spolubydlící se připotácí do kuchyně v pyžamovém overalu a spací masce s portrétem Noama Chomského vytažené až na čelo. A taky mává plastovou baseballovou pálkou jako šílená. „Okamžitě vypadni, nebo volám policii! To je neoprávněné vniknutí!“

„Cece –“

„Je to zločin! Je to vloupání! Trestný čin za použití násilí! Moje sestřenice letos skládá advokátní zkoušky, vysoudí na tobě miliony dolarů –“

„Cece, nikdo tady není.“

„Ach.“ Ještě párkrát mávne pálkou, ospale mžourá. „Tak proč ječíš?“

„Bude to mít jistou souvislost s tím, že se tvůj dikobraz rozhodl vydávat za moji myš.“

„Ježek. Ty víš, že je to ježek. A ona.“

„To vím.“

Cece zívne a hodí pálku do svého pokoje. Jenže se netrefí do dveří a pálka žuchne na už tak popraskané linoleum. „Ježci jsou menší. Hezčí. Bodlinovatější. A taky se, prokrista, jmenuje Ježkyzabeth Bennetová. Copak to je dikobrazí jméno?“

„No jo. Omlouvám se.“ Přidržím si ruku na prsou. „Ta kurevská bolest mě trošičku rozhodila.“

„To nic. Ježky má laskavou duši – odpustí ti.“ Cece zvedne zvíře do náruče. „Viď? Viď, že Elsie odpustíš, že tě označila za jiný živočišný druh?“

Zamračím se na Ježky, která na mě zírá svýma korálkovýma vítězoslavnýma očima. Zlomyslný prohnaný jehelníček. Jednou si tě orestuju na cibulce, naznačím jí rty.

Přísahám, že se její bodliny trochu nazvednou.

„Kde jsi byla včera večer?“ zeptá se Cece v blažené nevědomosti ohledně naší mezidruhové války. Co o mně vypovídá, když nejlepší kamarádkou mé nejlepší kamarádky je samička ježka? „Mělas klienta z faux? Toho Grega?“

„Jo.“

„A jak to šlo?“

„Dobře.“ Najednou si vybavím, že jsem při go nerozmáčkla Jacka Smithe jako vejce. „No, jakž takž. Co ty?“

Cece a já jsme se pustily do falešného randění v nejtemnějších časech našich životů: na postgraduálu. Já pořád střídala dva poslední páry ponožek a žila z počítačových kosmologických teorémů a instantních polívek. Při zpětném pohledu jsem měla nebezpečně blízko k tomu pořídit si kurděje. A jednoho zvlášť ponurého a bouřlivého večera, kdy jsem uvažovala, že prodám srdeční chlopeň, mi můj bývalý kamarád J.J. poslal odkaz na aplikaci Faux pro nové uživatele. V popisku byl vysmátý smajlík, ten typ, co mu stříkají slzy z očí, a pár slov: Mrkni na to! Něco takovýho jsme přece dělali spolu na vysoký.

Zamračila jsem se jako skoro vždycky, když mi J.J připomene svou existenci, a nikdy mu neodpověděla. Všimla jsem si ale, že aplikace má vysoké hodnocení. A tak jsem si mezi vytvářením tabulek pro multivariabilní počet, formováním názoru na smyčkovou kvantovou gravitaci a snahou zdržet se násilí vůči svým výhradně mužským doktorandským kolegům za jejich setrvalé očekávání, že bych jim měla vařit kafe, vytvořila profil. Pak jsem vyplnila dotazník a aplikace mě spojila s prvním klientem, stydlivým dvacetiletým klukem, který se na mě úpěnlivě zadíval a zeptal se: „Mohla bys předstírat, že jsme stejně starý? A že jsi Kanaďanka? Poznali jsme se v osmý třídě na letním táboře a jmenuješ se Klarissa, s K na začátku. A taky, kdyby se někdo ptal, už nejsem panic.“

„Jak je pravděpodobné, že se budou ptát?“

Zamyslel se nad tím. „Kdyby ne, mohla bys na to nějak zavést řeč?“

A nakonec to nebylo až tak hrozné a já navrhla Cece, jestli to taky nechce zkusit. Přísahám, ne kvůli tomu, že bych ji potají nenáviděla. Jen mě prostě nenapadlo nic lepšího, čím bychom si obě mohly vynahradit fakt, že jsme si vybraly to nejhloupější povolání na světě (tj. akademickou kariéru). Byly jsme přehnaně vzdělané a příliš chudé, než abychom dokázaly přežít – jak dokazuje náš ubohý byt, plný obnažených drátů a děsivých pavouků, co vypadají jako plody lásky mezi vražednými sršni a kraby palmovými. Kdybychom měly partu přátel jako v sitcomu, pořádaly bychom mejdany s odstraňováním azbestu. Bohužel žádné nemáme. Ale naštěstí nemáme ani kurděje.

„Takže.“ Cece mi ukradne hrníček s čajem a vyhoupne se na linku. Nechám jí ho. Po té čiré agónii z tisíců jehel už kofein nepotřebuju. „Přiřadili mi novýho chlápka…“

„A co je s ním?“ Čili: jaké hluboké, duši drásající drama vytáhl ten chudák z prehistorické bažiny svých zážitků? Drama, které ho přimělo zacvakat majlant za předstírání, že není sám?

„Je to jeden od vás.“

„Od nás?“

„Vědec.“

Cece je lingvistka, dokončuje doktorát na Harvardu. Seznámily jsme se, když se její bývalý spolubydlící odstěhoval. Ježky mu zřejmě rozkousala boxerky. A taky: pouštět si v sobotu ráno při vaření ztracených vajec „Immigrant Song“ od Led Zeppelin není něco, s čím se lidi při spolubydlení jen tak smíří. Cece zoufale hledala někoho, kdo jí pomůže zaplatit nájem. Já měla pocit, jako by mě zrovna někdo stáhl zaživa z kůže, a zoufale se potřebovala odstěhovat od J.J., takže dvě zoufalé duše se našly v zoufalé době a navázaly zoufalé pouto. Postavené na tom, že jsem schopná měsíčně někde vyškrábnout sedm set dolarů, nelpím na svém spodním prádle a mám zvukotěsná sluchátka.

Upřímně, měla jsem kliku. Spolubydlící můžou být osina v zadku, počínaje pasivně agresivními poznámkami a konče agresivně agresivním přiléváním čisticích prostředků do čaje. Byla jsem připravená se ohnout a přizpůsobit svou osobnost tomu, co si Cece bude přát, abych s ní vyšla. Ukázalo se ale, že Elsie, o niž Cece stojí, se hodně blíží Elsie, jíž doopravdy jsem: někomu, kdo se s ní bude přátelsky cpát sýrem, zatímco si ona bude stěžovat na akademickou sféru. Kdo bude stejně jako ona dávat přednost dětskému tylenolu, protože chutná jako hrozny. Musím sice předstírat, že se mi líbí avantgardní filmy, ale jinak je naše přátelství překvapivě pohodové.

„Co je to za vědce?“

„Copak je víc druhů?“

Usměju se.

„Já nevím… chemik? Nebo technik? Je… hezký. Zábavný. Dělá vtipy o mulčování. První, co jsem kdy slyšela. Připravil mě o mý mulčovací panenství.“ Její tón zněl trochu toužebně. „Prostě… je jako někdo, s kým bys chtěla chodit, víš?“

„Jako já?“

„No,“ mávne rukou, „ne ty jako ty. Ty bys radši vlezla do řeky s kameny v kapsách, než šla s někým na pravý rande – i když to je hlavně kvůli tvým pomýleným názorům na mezilidský vztahy, který tě vedou ke scestným představám, že se musíš maskovat a předstírat, že jsi to, co jiný lidi chtějí, abys byla –“

„Nejsou pomýlený.“

„– ale normální ženská by Kirka z ložnice nevykopla.“

„Tak Kirk, jo?“

Ze začátku jsem se bála, že Cece jako falešná přítelkyně příšerně pohoří. Tak zaprvé, byla na to až moc krásná. Ty její oči daleko od sebe, důlek na bradě, její srdíčkové rty byly možná nekonvenční rysy, ale dohromady to skládalo tu nejvíc sexy, nejvíc atraktivní kočku v celém známém vesmíru. A zadruhé: rozhodně nebyla prázdná tabule. Byla přesný opak, živel, co čůrá s otevřenými dveřmi, místo cereálií jí na snídani chipsy, sype ze sebe vtipy o sexuálních životech dávno mrtvých lingvistů, a navíc si hrozně roztomile šlape na jazyk. Zatímco já jsem ze sebe neodhalila ani kousíček, ona svou osobností lidi bombardovala.

A taky se to ukázalo jako problém: klienti její styl milovali až moc.

„Co jim říkáš, když si s tebou chtějí dát rande doopravdy?“ zeptala se mě jednou večer. Dělily jsme se o sáček sýrů Babybel a dívaly se na němý ruský film, rozdělený na osm částí.

„Nevím…“ Přemítala jsem, jestli se to dá vztáhnout i na chlápka, co mi nabídl sedmdesát dolarů, když si to s ním rozdám v autě na parkovišti. Asi ne. „Nikdy se mi to nestalo.“

„Počkej – to jako fakt?“

„Jo.“ Pokrčila jsem bezděčně rameny. „Nikdy mě nikdo na rande nepozval.“

„To kecáš.“

Nechala jsem si sýr rozpustit v puse. Na obrazovce někdo už dvacet pět minut vzlykal. „Mě lidi asi neberou jako holku, se kterou by chtěli doopravdy randit.“

„Protože se tě bojí. Protože jsi geniální. A hezká. A milá. Ježky tě taky miluje, a ta nejlíp posoudí lidskou povahu. A taky toho víš hodně o galaxii Pulec.“

Faktická poznámka: nic z toho není pravda, snad až na to poslední. Bohužel, vyjmenování namátkových údajů o čtyři sta milionů světelných let vzdálené galaxii není považováno za žádoucí vlastnost případných partnerek.

„Vědec Kirk se zeptal, jestli si mě může zase objednat,“ řekne Cece. „Příští týden. A já souhlasila.“

Pokusím se prohodit co nejvíc nenuceně: „Faux má v pravidlech jen jedno rande s jedním klientem.“

„Já vím. Ale ty to taky porušuješ, s Gregem.“ Pokrčí rameny, snaží se tvářit, jako že o nic nejde. Snaží se až moc. Hmm… „Jasně, můžu to zrušit, protože příští týden už budeš mít to nóbl místo na MIT a já budu moct nechat kšeftíky pro faux, abych ti dělala věrnou nejku.“

Opřu se o židli, a – bože, chtěla bych to tolik, až zasténám. Vykašlat se na faux. Tolik bych se chtěla dostat z toho nejpříšernějšího kruhu pekla akademické kariéry: z pozice odborné asistentky.

Vím, že to zní dramaticky. Odborný asistent zní dobře, no ne? Někdo, kdo už má svou odbornost potvrzenou doktorátem; víc než pouhý asistent, i když míň než profesor. Někdo, kdo vede výuku, pracuje ve výzkumu, publikuje, píše skripta, vede studentské projekty. Může si dávat před jméno odb.as. a za jméno Ph.D., nosit tvídová saka. Když někomu řeknu, že jsem odborná asistentka na katedrách fyziky několika univerzit v Bostonu, pomyslí si, že jsem borec. Že jsem v životě uspěla. Neberu jim to. Vezměte si mou mámu. Má toho tolik, s čím si musí dělat starosti: jednoho mého pitomého bratra, druhého mého pitomého bratra. Je fajn, když může věřit, že aspoň její dcera je plně funkční lidská bytost s přístupem k základní zdravotní péči.

Co by pro ni nebylo fajn? Kdybych jí začala vykládat, že učím devět kurzů, přejíždím mezi třemi univerzitami, musím číst e-maily nějakých pěti set studentů s přiloženými snímky jejich vyrážky v rozkroku, kterými se snaží omlouvat z účasti na výuce. Že vydělávám tak málo, až je hanba o tom mluvit. Že nemám žádné trvalé smlouvy, žádné zaměstnanecké benefity.

Teď by měla spustit zvlášť teskná houslový sonáta.

Ne že by mě nebavilo učit. Jenom… mě to nebaví. Jako fakt hodně, hodně, hodně nebaví. Neustále se bořím do pohyblivých písků studentských e-mailů, a sama jsem tak úchylná, že nedokážu formovat studentskou mysl žádným žádoucím způsobem. Moje sny o akademické kariéře ve fyzice vždycky zahrnovaly výlučně tu výzkumnou část. Já, černá tabule a dlouhé hodiny strávené úvahami o teoriích a ekvatoriálních sekcích Schwarzchildových černých děr.

A přece jsem tady. Odborná asistentka na hlavní pracovní poměr, falešná přítelkyně na vedlejší. Pedagogický úvazek: 100 %. Míra zoufalství: nevyčíslitelná.

Teď se to ale možná změní. Odborní asistenti jsou levná pracovní síla, námezdní dělníci akademické sféry, kdežto trvalá pozice na univerzitě je… no, něco trvalého. Když na to myslím, naskakuje mi husí kůže. Odborní asistenti jsou jako bójky na otevřeném moři, trvalí zaměstnanci univerzit jsou jako ropné plošiny pevně ukotvené ke dnu. Odborní asistenti jsou něco jako předskokani Nicklebacku, zatímco trvalí zaměstnanci jsou hvězdy večera na Coachelle. Odborní asistenti jsou Veselá kráva, trvalí zaměstnanci vyzrálý čedar ze soutěsky Cheddar Gorge v Somersetu.

Jde o to, že prozatím jsem i v akademické sféře něco jako falešná přítelkyně na jedno použití, a už jsem z toho unavená. Mám toho dost. Jsem připravená na stálý vztah, ideálně s někým tak spolehlivým jako MIT, kdo mi navlékne zásnubní prsten s karáty zdravotního, sociálního a penzijního pojištění.

Pokud si nevyberou toho druhého fyzika, se kterým taky dělají přijímací pohovor. Panebože. Co když si vyberou jeho?

„Elsie? Ty myslíš na to, co když si vyberou toho druhýho kandidáta?“

„Buď tak hodná a přestaň mi číst myšlenky.“

Cece se zasměje. „Poslouchej mě – nevyberou si ho. To je hovadina. Všechny ty roky, cos strávila na postgraduálu a zabývala se mnohovesmírama a binomickýma rovnicemi a… protonama?“ Povytáhnu obočí. „No tak jo, nemám ponětí, cos tam dělala. Ale úplně jsi vypustila společenský život – a často i osobní hygienu –, aby ses pozvedla nad průměrnost bílých mužů v oceánu teoretický fyziky. A teď, když se otevřela jediná trvalá pozice v tomhle oboru a tebe vybrali mezi stovkama kandidátů, jsi už v posledním kole –“

„Otevřely se dvě, ale na Dukeově se mě ani neobtěžovali pozvat na pohovor –“

„Protože Dukeova univerzita je protekční bažina, kde vždycky nabídnou pozici domácímu mazlíčkovi syna sestřenice vedoucího katedry nebo tak něco.“ Cece seskočí z linky, posadí se ke stolu proti mně a natáhne se, aby svou rukou zakryla moji. „Ty to místo dostaneš. Já to vím. Prostě buď při pohovoru sama sebou.“ Kousne se do rtu. „Ledaže bys dokázala být Stephenem Hawkingem. Myslíš, že bys mohla –“

„Ne.“

„Tak stačí, když budeš ty.“ Usměje se. „Mysli na budoucnost. Na ten plat, ze kterýho se dá vyžít. Který nám dovolí najmout si nějakýho siláka, co sem přijde a přimontuje horní část příborníku na tu spodní.“ Ukáže do rohu obýváku, kde jsme s Cece narazily na svoje limity. Před třemi lety. „A samozřejmě mi umožní vést ten sýrový životní styl, na který jsem zvyklá.“

Je tak snadné se na Cece usmát a dovolit si tomu věřit. „Myslíš neomezený přísun pecorina romana.“

„A taky všechen inzulin, po kterým jen tvoje vadná slinivka zatouží.“

„Betonové cihly. Na rozmačkání pavoučích kříženců krabů a sršňů, co odolávají postřiku Raid.“

„Malou plazmovou televizi do Ježkyina terárka.“

„Necháme si udělat tetování. ‚Akademická kariéra je na hovno.‘“

„Koupíme si zlatou záchodovou mísu.“

„Zlatý bidet.“

Už nám dochází dech, a tak se rozesmějeme. Já pak zvážním. „Já chci jen dostávat peníze za to, že budu přemýšlet nad kosmologickými modely pozorovatelného vesmíru, víš?“

„Já vím.“ Její úsměv zněžní. „A co si o tvých šancích myslí doktor L.?“

Laurendeau – neboli doktor L., ale nikdy bych se neodvážila ho tak oslovit – byl můj školitel na postgraduálu. Je to člověk bez přehánění zodpovědný za všechny moje akademické úspěchy. Zajímá se o mou kariéru i teď, stejně jako než jsem udělala doktorát, a já jsem mu za to nekonečně vděčná. „Je optimistický.“

„No tak vidíš. Kolik dní ten pohovor potrvá?“

„Tři.“

„A začínáš dneska?“

„Jo. Dneska je ta neformální část, u večeře.“ Myslím na to, že se se mnou vedoucí katedry chce sejít předem. Je to slibné? Zlověstné? Divné? Nemám ponětí. „Zítra mám výukovou demonstraci. A další den pohovor o výzkumných cílech a pak závěrečnou recepci. A mezitím setkání s různými členy fakulty.“

„A jsi připravená?“

„Myslíš jako dostatečně vynervovaná? Nebo jestli si uvědomuju vlastní smrtelnost? Jestli jsem obětovala na oltář bohů akademické sféry živého tvora?“

„Vygooglila sis členy přijímací komise?“

„Zatím mi nesdělili jejich jména a ani přesný itinerář. Což je dobře. Potřebuju odpovědět na e-maily. A koupit si punčocháče. A zavolat mámě.“

„Ne, ne, ne.“ Cece zvedne ruku. „Mámě nevolej. Jen na tebe nahrne svoje problémy. Musíš se soustředit, ne poslouchat její stěžování, jak se tví bratři rvou o poslední párek v rohlíku.“

„O ženskou. Rvou se kvůli jedné ženské.“ Hannawayovi, bezva námět pro reality show v hlavním vysílacím čase.

„To máš fuk. Slib mi, že jestli ti máma zavolá, řekneš jí o tom pohovoru. A taky, že tvoje dětství nebylo nic moc – přinejlepším.“

Přeberu si to. „A co kdybych slíbila, že se jí budu pár dní vyhýbat?“

Cece přimhouří oči. „Fajn. Takže jdeš shánět punčocháče?“

„Jo.“

„A mohla by ses mi stavit pro cereálie?“

Na to vážně nemám čas. Ale co vás nezabije, to vás posílí. Nebo to ve vás vzbudí odpor k vaší patologické neschopnosti nastavit si hranice, jedno z toho. „Jasně, a jaký přesně –“

„Ne!“ Cece praští do stolu. „Elsie, musíš se naučit říkat ne.“

Zamnu si spánky. „Můžeš mě prosím přestat zkoušet?“

„Přestanu, až ty přestaneš stavět potřeby druhých lidí před ty svoje.“ Odloží svůj – můj – prázdný šálek a zvedne Ježky. „Musím čůrat. Pořád si chceš dneska večer půjčit moje červený šaty?“

Zamračím se. „Já ti přece neříkala, že bych si chtěla –“

„A taky tě namaluju, když na tom trváš.“

„Já nepotřebuju –“

„No tak jo, ukecalas mě. Taky ti vytrhám obočí.“ Cece na mě mrkne. Ježky, která jí sedí jako papoušek na rameni, se mračí. Pak se za nimi zabouchnou dveře koupelny.

Na hodinách na stěně je šest čtyřicet pět. Vzdychnu a dovolím si trochu zahřešit: rozkliknu wordový dokument v levém horním rohu obrazovky. Přejedu až na konec rozepsaného textu, vrátím se na začátek. Nadpis Jednotná teorie dvoudimenzionálních tekutých krystalů na mě svůdně zamává. Na pár vteřin dovolím své představivosti zaletět do blízké budoucnosti, v níž mám dostatek času nad tím hloubat. Možná to dokonce dopsat a nabídnout k publikaci.

Zhluboka vzdychnu, když to zavírám. Pak si nejistě přejedu prsty po obočí a začnu odpovídat na e-maily.

PRACOVNÍ POHOVORY V AKADEMICKÉ SFÉŘE JSOU PROSLULÉ tím, jak dokážou optimalizovat maximální utrpení kandidátů. Takže mě nepřekvapí, když se dostanu do Mielu a zjistím, že je to ten typ restaurace, kde vám dají čtyři vidličky, porce velikosti kostiček Lega a číšník se zdvořile otáže, jestli může doporučit Sauvignon Blanc z roku 1934.

Věnuju minutu ticha úvahám nad drahým skvělým sýrem, který si objednám, ale nevychutnám, protože budu mít plnou hlavu toho, jak dopadne má budoucnost: bleu d’Auvergne, brie, camembert (který je úplně něco jiného než brie, ať si pohani tvrdí, co chtějí). Pak vejdu do restaurace, na vysokých podpatcích nemotorná jako novorozené telátko.

V obchodě, kde jsem sháněla punčocháče, žádné neměli, takže mám samodržící punčochy – což se hodí k té burlesce, kterou je můj život. Jsem si tak na padesát šest procent jistá, že jsem se neměla od Cece nechat přemluvit, abych si vzala její karmínově rudé pouzdrové šaty, nanesla její ohnivě rudou rtěnku a nalakovala ruce jejím lávově rudým lakem.

Jo.