SYLVIINO DRUHÉ DĚJSTVÍ

Hillary Yablon

SYLVIINO DRUHÉ DĚJSTVÍ

IKAR

Přeložila Tereza Janáčková

SYLVIA’S SECOND ACT

Copyright © 2024 by Hillary R. Georgaris

Translation © Tereza Janáčková, 2024

ISBN 978-80-249-5562-9

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Poděkování

Tuto knihu věnuji své matce Lorně Yablonové.

A také svému otci Alfredu Yablonovi, muži,

jenž by trval na tom, abych mámu zmínila jako první.

1

Přiznám to. Ráda fantazíruju. Jasně – že ano. Kdo by taky ne?

Kdybych měla sepsat seznam svých představ, vybaví se mi následující:

O běhání. Před měsícem mi bylo šedesát tři. Jsem si naprosto jistá, že by to pro moje tělo byl trochu šok, ale náramně by se mi líbilo se ráno probudit a natáhnout si některé z těch nádherných kraťásků na běhání, ve kterých dnes vídám slečny. Vlastně jsem si říkala, že začnu, když se moje dcera Isabel přihlásila do týmu přespolního běhu na střední škole. Myslela jsem si, že bychom si mohly jít zaběhat spolu coby maminka s dcerou, ale nějak na to nikdy nebyl čas. Izzy měla bambilion zájmů. A já pořád seděla v autě a vozila ji tam či onam, stejně jako všechny ostatní connecticutské ženy v domácnosti.

Kdysi jsem snívala o tom, že z Connecticutu odejdu. I kdyby jen na jeden večer. Jela bych vlakem na Manhattan a podívala se do některého z těch „báječných nových podniků“, o kterých se všichni pořád baví. Na baru bych si objednala sklenku vína a pak…

Tak jo – ve skutečnosti jsem si to představovala snad každý den od té doby, co Izzy odešla na vysokou. Teď zase sním o tom, že se tam vrátím a zmizím z tohohle příšerného floridského resortu pro seniory, o němž můj muž Louis tvrdil, že se sem rozhodně musíme přestěhovat. Boca Beach Gables, zkráceně BBG. Nechápejte mě špatně. Vypadá velmi hezky. Je velmi úhledný, velmi luxusní, velmi růžový. Jenže nenávidím to slunce… nenávidím vlhký vzduch. Nenávidím, jak se tu dny nekonečně vlečou a není co dělat. Nikdy jsem si nepřipadala tak sama.

Představuju si, jaké by to bylo, kdyby místo toho, abych se hned po vysoké vdala, odešla za prací do ciziny. Někam, kde to žije. Třeba do Londýna.

Představuju si, jaké by to bylo vzít basebalovou pálku a švihnout s ní do vybotoxované tváře Belindy Tellerové. To asi proto, že nahá Belinda zrovna sedí na mém manželovi. Je otočená obličejem ke mně. A jelikož jsem horlivou fanynkou Sexu ve městě (viděla jsem ho celý už šestkrát), vím, že Belinda právě teď zaujímá pozici obrácené kovbojky.

Na chvíli se zasním, že jsem v pozici obrácené kovbojky já – s Markusem, naším instruktorem spinningu. To je asi to nejlepší, co můžu o BBG říct – mají tu vynikající personál. Markus je nádherný. Předstírám, že nevím, jak nastavit výšku sedla na kole, aby mi s tím pomohl. Téměř cítím, jak se mě dotýká na bedrech…

Do háje. Asi jsem se zasnila trochu víc, protože neslyším, jak se Louis a Belinda snaží upoutat moji pozornost.

„… Sylvie!“ volá Louis. „Ježíši Kriste, Sylvie! Řekni něco.“

Úplně jsem zamrzla. Nemůžu pohnout rty. Místo toho se raději otočím doleva, kde vidím svůj odraz v zrcadle nad prádelníkem. Upřímně, docela mi to sluší. Přestože ho nenávidím, floridské slunce dodalo mé světlé pleti barvu. A teď jsem byla u kadeřnice. Přesvědčila mě, abych zvolila trochu plážovější styl a vlasy dlouhé po ramena mi prosvětlila melíry. Na sobě mám lněné kalhoty a bavlněnou halenku, což je taková moje místní uniforma. Stále se snažím namluvit si, že vypadám stylově a zároveň jsem si vybrala oděv, který je i funkční, ale ve skutečnosti mám pocit, že působím nudně a nemoderně. Mám ráda oblečení. Jenže při nakupování na Floridě si z nějakého důvodu připadám stará. O krok blíž bílým teniskám a teplákovce.

Rukou si pročísnu vlasy a zamračím se. Kdeže jsem to skončila? Aha. Stojím v ložnici svého bytu s výhledem na oceán a zírám na nahé tělo Belindy Tellerové. Sedí teď na posteli vedle mého manžela, už ne na něm. Louis je schovaný v peřinách.

Typické. Vždycky to byl sobec.

„Ach bože, Sylvie. Není to, jak si myslíš,“ říká Belinda a trochu se u toho chvěje.

„No tak to se mi ulevilo,“ říkám já. „Zdálo se mi totiž, že jsi tu zrovna měla sex s mým manželem. Jenže vy jste možná hráli bridž. Bez oblečení. A bez karet.“

Belinda zamrká. Nemůžu přestat zírat na ta její obří ňadra. Vypadají dost živě a podle toho, co nám sdělila před měsícem na Večerní sklence vína pro ženy, si je nedávno nechala upravit nejlepším chirurgem na jižní Floridě.

„Jak dlouho tu chceš sedět nahá?“ zajímám se.

„Já jen… Je mi to tak líto, Sylvie. Ale nemohla bys…?“ Belindin hlas se pomalu vytrácí, tak sklouznu očima, kam směřuje její pohled. Stojím jí na podprsence. Automaticky se sehnu a zvednu ji ze země. Vypadá spíš jako malý stan. Hodím ji Belindě.

„Díky,“ hlesne Belinda, když si ji začne oblékat. Samozřejmě je průsvitná a Belindiny bradavky vypadají pod černou krajkou ještě větší.

„Ty sis nechala udělat brazilskou depilaci?“ Absolutně nemám pod kontrolou, co vypouštím z pusy. Ve stresu se to ještě zhoršuje. Navíc si Belinda zrovna stoupla, a tak ji vidím zepředu v plné kráse.

„Ptám se proto, že jsem si tuhle pustila jeden díl Sexu ve městě, kde se Carrie nemůže rozhodnout, co si myslí o mužích, kteří mají rádi úplně holé pipiny.“

Louis se zatváří naprosto pobouřeně. „Sylvie!“

„Copak? Nemůžu říct pipina? To ty spíš se ženskou, kterou, jak víš, nenávidím.“

„Ty mě nenávidíš?“ Belinda vypadá překvapeně. „Myslela jsem, že jsme kamarádky.“

Mám chuť ji praštit. Místo toho ji propichuju pohledem. „Běž pryč.“

„Máš pravdu. Promiň! Já jenom – ehm – nevím, kde mám oblečení.“

Jasně že neví. Je to nejspíš reflex – hned si kleknu na všechny čtyři a začnu hledat pod postelí.

Louis si dřepne vedle mě. „Sylvie,“ polkne. „Moc mě to mrzí. Tohle nemusíš.“

„Prostě mi sakra pomoz najít to oblečení.“ Můj hlas zní tlumeně, jelikož jsem se zrovna položila na břicho a zalézám dál pod postel.

Louis si povzdychne a vstane. Ze své perspektivy vidím jeho a Belindina chodidla zlehka našlapovat po pokoji. „Louisi,“ šeptá Belinda. Neslyším, co říká potom, ale vidím, jak Louisovy nohy mizí z pokoje.

Pod postelí je tma. Koberec je stříbřitě šedý – takový bych si sama sotva vybrala – a skoro nic nevidím. Mám roztažené ruce a pomalu jimi plavu po podlaze. Konečně se dotknu čehosi krajkového; je to až nemravně mrňavé. „Myslím, že jsem našla tvoje spoďáry,“ volám a soukám se zpod postele.

Než vstanu, podívám se přes rameno. Vzduch je čistý. Nenápadně otočím Belindina tanga naruby, abych se podívala na cedulku. Velikost 0.

Potvora.

Vyhrabu se na nohy a podám Belindě kalhotky. „Tak a teď vypadni.“ Belinda si je natáhne a přikývne. „Jenom bych ještě potřebovala svoje šaty. Jestli chceš, abych vypadla, tak bys mi možná mohla půjčit něco svého?“

„Obě víme, že ti moje oblečení nebude.“

„Neblbni! Vždyť máme skoro stejnou velikost.“

„Jsem o patnáct čísel vyšší a o třináct a půl kila těžší.“ Můj hlas zní monotónně.

Belinda nad tím mávne rukou, jako kdybychom právě teď seděly u dámského oběda a loudily po sobě komplimenty. „Máš nádhernou postavu. Co bych za to dala, kdybych byla tak vysoká a vysportovaná jako ty.“

Lže. Je ráda, že je malá a vypadá žensky. Ploché břicho jí závidím, až je mi zle. A to poslední, co bych potřebovala vidět, je, jak plave v mém oblečení. A radši bych umřela, než abych sledovala, jak odchází v některém z velkých Louisových triček, jako bychom tu měli nějaký klub vysokoškolského týmu.

Polknu. „Radši najdeme tvoje šaty. Kde by podle tebe mohly být?“

„Na stropním větráku,“ prohlásí Louis, když vchází do obýváku. Na sobě má pořád jen trenky a zdá se, že nemůže popadnout dech. „Snažil jsem se je dostat dolů plácačkou na mouchy, ale jsou tam fakt děsně namotaný.“

Zamrkám: „Promiň. Opravdu jsi říkal na stropním větráku?“

Louis přikývne. Zamrkám znovu. Jak jsem si jich mohla cestou do ložnice nevšimnout? A to jako vážně? Kolik vášně asi mohlo unést tohle dostaveníčko? Louis je chabrus na záda. Odkdy je z něj sexuální akrobat? Asi na ně pořád ještě zírám, protože si odkašle a nakonec prohlásí: „Asi budu muset zavolat údržbáře, aby je sundal.“

Ponížení mnou prolétne jako šíp. „Louisi, já vydržím opravdu hodně. Ale raději bych se propadla do země, než aby sem nahoru přišel Derek z údržby sundávat Belindiny šaty ze stropního větráku. Podej mi aspoň nějaký pitomý ramínko.“

Belinda vytřeští oči. Louis ovšem nehne ani brvou. V tomhle rozpoložení mě naposled viděl u porodu. Okamžitě uposlechne, ze skříně vyloví ramínko a podá mi ho.

Seberu poslední zbytky důstojnosti, které mi ještě zbyly, narovnám ramena a zpříma vejdu do obýváku.

A skutečně, přímo nad pohovkou se vznášejí Belindiny letní šaty namotané do té jediné věci, kterou jsem zakoupila do našeho předem zařízeného bytu. Větrák firmy Big Ass Fans; tedy Větráky kolOSELní zadnice. Doopravdy se to tak jmenuje. Jejich výrobky jsou velmi elegantní. Ručně dělané, větší než ty běžné. Ten náš dodává našemu bytu atmosféru života na Bali. Zato teď je to tu spíš jako v thajském hampejzu.

Belinda a Louis tu stále stojí jenom v tom přiblblém spodním prádle a zírají na mě, jak se neohrabaně drápu na područku pohovky, abych se dostala k šatům.

„Dávej pozor, Sylvie,“ radí Louis.

„Tak už mi nikdy neříkej. Tak už mi do prdele nikdy neříkej,“ procedím skrz zaťaté zuby, jak se snažím ramínkem trefit do šatů, abych je mohla sundat dolů.

Vedle.

Nadechnu se, narovnám se a znovu máchnu ramínkem. Zachytím šaty a pomalu je odmotávám z lopatek větráku.

Na Louise to udělalo dojem. „Dokázalas to. Páni.“

Chvilku jsem sama ze svého výkonu nadšená, když najednou…

Padám z gauče. Belinda a Louis ke mně přiběhnou. „Jsem v pohodě,“ zahlásím a mnu si nohu. „Zlomeného nic nemám.“

„Donesu ti led,“ nabízí Belinda a vytrhne mi šaty z ruky. Na moment zavřu oči a slyším: klap klap klap klap –

Otevřu oči. Rozhlédnu se a vidím Belindu, jak kluše mým bytem v sandálkách na vysokých jehlách. Znovu si opřu hlavu o pohovku a rozchechtám se.

„Co je tu tak k smíchu?“ ptá se Louis.

Ukazuju na Belindu, která právě balí led do utěrky a vyráží směrem k nám.

„Koukej na ni. Vypadá jak odkvetlá macecha z nějakého pornofilmu.“ Louis ji cupitající na podpatcích a oděnou jen v podprsence a kalhotkách přelétne pohledem.

A já se chechtám a chechtám. Belinda se na Louise podívá: „To se praštila do hlavy?“

To už se rozchechtám na celé kolo. Belinda se tváří opravdu ustaraně a kleká si přede mě, aby mi mohla přiložit led na nohu. Její kolosální hruď se na mě přitiskne. Ach ta ňadra. Není před nimi úniku.

Tak jo, vzdávám to. Beru ta ňadra do dlaní.

„Ááááá!“ ucukne v šoku.

Ale já je nepustím. Potěžkávám je, jako kdybych nakupovala v ovocnářství. „Páni,“ zamumlám, „mnohem přirozenější, než bych čekala.“

Belinda je tak vynervovaná, že vyskočí, rychlostí blesku na sebe hodí šaty a vyběhne z bytu.

Jakmile se zabouchnou dveře, podívám se na Louise. Zním netečně: „Kdybych bývala věděla, že je to homofobka, byla bych ji osahávala mnohem dřív.“

Louis na mě jen vytřeštěně hledí. „Jsi si jistá, že je ti dobře?“

„Ne, Louisi, není. Právě jsem obtěžovala milenku svého manžela.“

„Není to moje milenka, Sylvie. Stalo se to jenom jednou. Přísahám. Vysvětlím ti to –“

„Nejdřív se obleč.“

Jeho zrak padne na boxerky a odkvačí do ložnice. Chvilku si mnu bolavou nohu.

Louis se vrátí oblečen do kalhot. Opřu si hlavu o pohovku a pozoruju ho, jak si spěšně natahuje triko. Vypadá dobře. Měří skoro sto devadesát centimetrů. Denně hraje tenis a golf, což ho udržuje ve formě. Vlasy mu zešedivěly už před dvaceti lety, ale stále jich má dost. Chápu, proč ho jiné ženy chtějí do postele.

Když se mu konečně podaří obléct, podívá se na mě a vydechne: „Sylvie, je mi to tak líto. Opravdu moc líto.“

„Miluješ ji?“

„Samozřejmě že ne. Nic to neznamenalo.“

Proč muži říkají takové blbosti? Celá tahle záležitost je tak trapná, až je vtipná. Znovu se začnu smát a pak mě napadne, že možná jsem tu trapná já. S Louisem jsme se nepomilovali… ani nepamatuju. Dělali jsme to vůbec, co jsme se sem přestěhovali? Snažím se lovit v paměti, zjistit, kdy to bylo, a do toho se mi místy vkrádá Louisův hlas…

„… a tak, když jsem se dozvěděl, že jsme o všechno přišli…“

Možná hned ten první týden? Určitě jsme to dělali. Jak to, že si to nepamatuju?

„… a myslím, že jsem v šoku, Sylvie. Ale neděs se. Máme to tu zaplacené do konce května. Něco vymyslím. Právníci říkali…“

„Co prosím?“ podívám se na Louise. Uvědomím si, že povídá něco důležitého.

„Říkám, že si právníci myslí, že budou schopní dostat zpátky alespoň část našich úspor. Jen to asi chvilku potrvá.“

„Jací právníci? O čem to mluvíš?“ mnu si čelo.

„Teď jsem ti to říkal, Sylvie. Investiční firma, kterou jsem vloni najal, špatně hospodařila s mými úsporami na důchod.“

„Co to znamená? Myslela jsem si, že jsme si zvolili nízkorizikové portfolio.“

„Zvolili,“ zrudne. „Zkusil jsem štěstí. Neřekl jsem ti to – věděl jsem, že bys byla nervózní. Návratnost investic byla pohádková. Byla to renomovaná firma… a – a do prdele. Zvoral jsem to,“ sklopí zrak.

„L o u i s i,“ vyslovuji opravdu pomalu. „Znamená to, že jsme přišli o všechny peníze?“

Přikývne, v obličeji celý zasmušilý. „Zjistil jsem to teprve minulý týden. Snažil jsem se dopátrat, jak moc zle na tom jsme, a vzpomněl jsem si, že než šla do důchodu, byla Belinda velké zvíře u finanční společnosti JP Morgan. Takže jsem s ní o tom mluvil a ona mi sehnala právníka. Byl jsem, myslím, opravdu dost zničený a pak to šlo ráz na ráz –“ Louisův hlas se vytratí.

„Abych to chápala dobře. Nemáme nic. Belinda tě nechala, aby ses u ní vyplakal, a sehnala ti kontakt na právníka – což omylem vedlo k sexu?“

Přikývne. „Neboj. Dám to do pořádku.“

Dlouze na něj pohlédnu. Asi bych měla být smutná a možná bych se měla i trochu bát. Jenže jediné, co cítím, je obrovitánská úleva. Vím přesně, co udělám.

„Louisi,“ říkám. „Odcházím.“

2

Hned jak za mnou zaklaply dveře, jsem zamířila za Eve. Jen se na mě podívala a oznámila mi, že musíme zajít na drink. Je to v BBG moje jediná opravdová kamarádka. Potkaly jsme se druhý týden, co jsem se sem nastěhovala, a hned jsme se spřátelily. To bylo teprve před rokem, ale jako bychom se znaly odnepaměti. Máme narozeniny ve stejný den. Teď oslavila sedmdesátku. Podle všeho slaví sedmdesátku už několik let. Tvářím se však, že jsem si toho nevšimla. Co mi je taky po tom, že? Nebylo by moudré ji podceňovat – chodí s holí, snad kvůli kolenní artritidě. Její muž Henry, když byl ještě živ, ji oslovoval Generálko. Pročež si myslím, že měli pěkné manželství.

„A jaký byly na omak?“ ptá se Evie a pomalu upije ze svého koktejlu Cosmopolitan. Sedíme v Moonlightu, nejmodernějším baru v BBG. „Byly pevný? Polopevný? Mačkala jsi je, nebo spíš pohladila, jako když hladíš kočce hřbet?“

Samozřejmě že mluví o Belindiných prsou. Nad odpovědí se rozvážně zamyslím, jako kdybych chtěla vystihnout smysl života. „Pořádně jsem si je potěžkala,“ řeknu nakonec. „A pak se mi nějak nechtělo je pustit.“

Evie zakloní hlavu a směje se. Skupinka lidí odvedle se na ni otočí. Je pět odpoledne a happy hour je v plném proudu. Máme docela štěstí, že jsme se vešly k tomuhle oddělenému stolu. Ale zase je nutno vzít v potaz, že tu sedíme už od půl třetí a tou dobu tu skoro nikdo nebyl – tedy vyjma několika náruživých alkoholiků na baru.

Dopiju drink – asi tak třetí? – a zhluboka vydechnu. Evie mě pozorně sleduje a zvážní. Rukou si pročísne svoji krátce střiženou blonďatou kštici. Často si ji pletou s Jane Fondovou a vím, že jí to šimrá ego. Má určité charisma, které se těžko popisuje. I ta hůl působí stylově, nijak důchodcovsky.

„Mrzí mě, že se to tak seběhlo. Co budeš dělat?“

Než stihnu odpovědět, blíží se k nám nový číšník. Mladý, asi tak dvacetiletý, dobře vypadající – tak jako asi každý v tomhle věku. Aspoň mně to tak připadá. „Dobrý den, dámy. Cassie, co vás dosud obsluhovala, právě skončila služba a je mou milou povinností převzít štafetu u vašeho stolu. Můžu nabídnout ještě jednou to samé?“

Evie přikývne. „Jasně. Proto jsme přijely Uberem.“

„Vy jste si objednaly Uber? To je úžasné.“

„Co je na tom úžasného? Že dvě stařenky umí ovládat chytrý telefon?“

Evie přísně přimhouří oči.

„Ne,“ zakoktá se číšník. „Chtěl jsem říct… jakoby, že je skvělé, že jste tak moderní a –“

Je mi ho líto. Ale Evie se usměje. „Dělám si z tebe prdel, zlatíčko.“

Nato číšník vykulí oči. Nejistě stojí na místě a neví co dál. To se lidem při kontaktu s Evie stává často.

Evie mu poklepe na paži. „Běž pro ty drinky.“

Číšník přikývne a jako v mrákotách odchází.

Směju se; vděčná za tu chvilku odlehčení. „Co bych si bez tebe počala, Evie?“

„Mě spíš zajímá, Sylvie, co budeš dělat, když už víš, že tvůj muž je mizera záletník, co vás připravil o všechny peníze.“

Vydechnu a zadívám se na strop. Abych řekla pravdu, tu trochu úlevy, kterou jsem ještě před chvilkou cítila, nahradila čirá panika.

Přesto se snažím zachovat klid. „Třeba to není tak hrozné,“ vypravím ze sebe nakonec. „Nevím, jak to dopadne s námi a naším manželstvím, ale co se finančních záležitostí týče, Louis řekl, že to vyřeší. A nejsme úplně na mizině. Dneska mi v kadeřnictví přijali platbu kreditkou. V potravinách a při tankování na benzince taky bez problémů. Fakt – zní to hůř, než jak to ve skutečnosti je. Bude to v pohodě.“

Evie zavrtí hlavou. „Vytáhni si hlavu ze zadnice. Je to zlý. Už před tím to bylo blbý. Stala ses rukojmí života, který nenávidíš.“

„To není pravda… ne docela.“ Už když to vyslovím, vím, že má Evie pravdu. Mám život naruby. Z manžela je mi zle. Jsme bez peněz. Nakonec nám na kreditkách nezbyde nic. A vůbec netuším, jestli máme nějaký zůstatek na běžném účtu. Začnou mi slzet oči.

„Ach jo, Sylvie,“ vzdychne Evie, když se rozpláču.

„Jak jsem jenom mohla být tak pitomá,“ vzlykám. „O investice se vždycky staral Louis. Rozpočet a platby jsem ale měla na starosti já – do té doby, než šel do důchodu a přestěhovali jsme se sem. Převedl všechno online a prostě mi připadalo jednodušší nechat to na něm. Je přece účetní, že jo!“ Horké slzy mi rychle kanou po tváři. „Klasické klišé – to jsem přesně já. Jedna z těch blbek, které vídáš v televizních seriálech a ani ti jich není líto, protože si v hloubi duše myslíš, že si za to, co se jim děje, můžou samy.“

„To není pravda,“ hladí mě Evie po ruce, když to říká.

Složím hlavu do dlaní a pláču. Otočí se k nám stejná skupinka jako posledně a kouká na nás. Začnu škytat. Vždycky vypadám blbě, když brečím. A samozřejmě přesně v tuhle chvíli se vrací pohledný mladý číšník a přináší objednané drinky. Beze slova je položí na stůl.

Evie mi podá Cosmopolitan. „Má to i svý světlý stránky, Sylvie. Přesně takhle nakopnout jsi potřebovala, aby ses odhodlala si to v životě srovnat.“

„Nakopnout?“ zaúpím a obrátím do sebe drink. „Spíš kulku do hlavy.“ Konečně začínám dýchat normálně a otírám si oči papírovým kapesníčkem, který jsem vyhrabala z kabelky.

Evie mě bere za ruku. Překvapuje mě, jak silný má stisk. „Kulka do hlavy by byla rakovina, ALS, když bys našla svý dítě předávkovaný nějakou super módní drogou, o níž jsi neměla ani ponětí, že vůbec existuje.“

Upřeně hledím na svou kamarádku. Vím, že má na mysli svého syna, a o něm ona nikdy nemluví. Polknu. „Evie, já…“

„Snažím se ti říct, Sylvie,“ přeruší mě Evie, „že jsi na křižovatce ve tvaru Y. Máš na výběr dvě cesty. Buď se budeš do smrti litovat, nebo to pojmeš jako příležitost, aby sis začala řídit život sama. Byla bych vraždila, aby mi zase bylo šedesát tři. Máš ještě spoustu času před sebou a nedopustím, aby ti protekl mezi prsty.“

Nikdy jsem od ní neslyšela takový proslov. Mám o ni starost.

„Evie, ty máš přece taky spoustu času. Působíš mladě. A jezdíš Uberem!“

Jenže Evie se zadívá dolů na stůl. Skládá koktejlový ubrousek na třetiny a sklad přejede prsty. Na chvíli si své ruce prohlíží. Nikdy jsem ji neslyšela hrát, ale prý bývala excelentní pianistka. Stále má dlouhé a ladné prsty. Jen kůži už má tenkou a plnou vrásek, co zaznamenávají pouť času.

„Zatím tě nechám u sebe na gauči. Zažila jsi strašný šok. Ale pak vstaneš, najdeš v sobě sílu – a tu ty máš – a postavíš se na vlastní nohy. Možná budeš cestovat. Vyrazíš do Paříže, do Argentiny, na Nový Zéland.“

Znovu si loknu drinku. „Vždycky jsem chtěla cestovat,“ přiznávám. „Louise to nikdy nebavilo. Nerad létá. A nenávidí hotely. Kdo může nenávidět hotely? S čisťounkými ručníky a minilahvičkami šamponu. Než jsme se sem přestěhovali, měli jsme si vyjet na Amalfinské pobřeží. Louis měl noční můru. Zdálo se mu, že s námi spadlo letadlo. Zrušil pobyt a místo toho jsme odjeli tady na pobřeží Jersey Shore.“

Odhrnu si vlasy z obličeje a vzpomínám, jak jsem tehdy byla naštvaná. Tři měsíce jsem se učila italsky. Moje dcera Isabel mi pomohla do telefonu stáhnout výukovou appku. Docela mi to šlo.

Začíná mi být zase horko a vzdouvá se ve mně vztek. Do očí se mi řinou slzy. Dopiju. Číšník jako na zavolanou nese další rundu. „Ta je na mě,“ zahlásí a usměje se na mě. „Nerad vidím krásné ženy plakat.“ Když odchází, Evie souhlasně přikývne.

Zamrkám, abych zahnala slzy. Líbí se mi, když mi někdo říká, že jsem krásná. Byť to říká někdo mladší než moje vlastní dcera a chce si zajistit pěkné dýško. Zvednu sklenku.

„Počkat,“ zahlásí Evie. Pozvedne svoji sklenku, abychom si připily. „Na cestování po světě. Jsi zdravá, svobodná, a navíc vlastníš cestovní pas.“

Přikývnu. Má pravdu. Dala jsem si udělat pas kvůli Itálii. Voní novotou a vypadá nesmírně oficiálně. Mám ho uložený spolu se šperky, protože si jej ve významných chvílích ráda prohlížím. Vychutnávám si lok drinku, zcela pomíjím fakt, že nemám peníze, a zasním se. Jsem v jumbo jetu. Na sobě mám jeden z těch ležérně elegantních cestovních outfitů, o kterých jsem četla ve Vogue – lehounký kašmírový svetřík, kalhoty značky Donna Karan, balerínky. Z kabelky značky Goyard mi vykukuje The New York Times. Právě jsem si osvěžila obličej hydratačním sprejem, protože, jak známo, vzduch v letadle vysušuje pleť. Letuška mi přináší šampaňské a já ji sdělím: „Díky, zlatíčko.“

„Sylvie,“ vloudí se do mého snění Eviin hlas a najednou si uvědomuju, že upíjím z prázdné skleničky. Fíha. Tentokrát jsem to vzala zkrátka. Trochu se mi motá hlava.

„Je ti dobře?“ Evie se tváří ustaraně. Jenže já přikývnu. Je mi líp než dobře. Jsem na cestě kolem světa. Je mi báječně. Prvotřídně. Mám pocit absolutní svobody.

Zvracím.

• • •

Lze říct, že hodit šavli v baru svým způsobem patří k mladistvému dojmu. Je druhý den ráno a já ležím u Evie na pohovce a zírám na strop. Díkybohu nemá větrák.

Opatrně se přesouvám skoro do sedu. Nevím, co mě bolí víc, jestli jak mi třeští hlava, nebo pulzuje v zádech. Anebo ego. Otřepu se. Je mi trapně, a přestože jsem zvládla dosáhnout závratných hodnot podnapilosti, paměť mám skandálně nedotčenou.

Jako kdyby nikdy nezažili, jak někdo zvrací v baru. No, možná že nezažili, jak někdo v mém věku zvrací v baru.

„Sylvie,“ volá Evie. Slyším, jak hůlkou lehce ťuká o podlahu, a už vchází do obývacího pokoje. Přes pyžamo má oblečený kimonový župánek a vypadá až příliš elegantně na to, že popíjela celou noc. Ale když uvážím, že nás vyrazili v šest hodin odpoledne, asi si docela odpočinula.

„Evie,“ skučím. „Jak je vůbec možné, že nemáš opici?“

„To víš, jsem elita, zlatíčko. Bílá anglosaská protestantka. Umím pít.“

Donutím se narovnat do sedu a rukou přejedu po hedvábném pyžamu, které mi půjčila Evie. Ta sedí na křesle u pohovky a zapíná televizi. Je teprve 5.30 ráno, jenže má předplacenou televizi od Apple, takže z nabídky jednoduše vybere Sex ve městě. Úvodní titulky mi vždycky zvednou náladu. Začnu pokyvovat hlavou do rytmu. Pohyb mi nedělá dobře na žaludek. Ranní slunko zrovna začíná prosvítat záclonami.

„Co hlava?“ ptá se Evie a podává mi vodu a dvě tablety vyprošťováku Alka-Seltzer.

„Bolí. I žaludek. A zaplavují mě vlny studu – nemůžu se jim ubránit.“ Hodím tablety do vody a sleduju, jak šumí.

„Však jsi měla dobrý důvod jít utopit žal. Vyhazovač si to myslel taky.“

Svraštím obličej. Ježíši. Kdo kdy slyšel o tom, že v BBG mají vyhazovače? Hned jak jsem vrhla, přišel vyhazovač a vynesl mě, aby mohl číšník a jeho pomocníci uklidit.

„Byl milý,“ připustím.

Přeruší přehrávání Sexu ve městě a otočí se na mě. Přikyvuje: „Vyplul s tebou ven, jako by nesl princeznu. Pořád nemůžu uvěřit tomu, že doopravdy věděl, kdo je Belinda.“

„Přesně,“ říkám a vybavuju si, jak mi bylo trapně a jak jsem mu to nakonec ve svém alkoholovém opojení všechno vylíčila. Vlídně se mnou seděl na chodníku, zatímco nám Evie volala Uber, a povídal, že už tam Belindu párkrát viděl, jak shání rande.

Evie zakroutí hlavou. „Chudák Belindin manžel. Snažím se vzpomenout si, jestli ho podváděla už předtím, než dostal Alzheimera.“

„Ty a Henry jste je poznali, když se sem přistěhovali. Byli šťastní?“

„Těžko říct. Edward byl trochu nafoukanec a Belinda byla vždycky Belinda. Dudy a botox.“

Evie i já se na chvíli odmlčíme. Najednou je mi Belindy líto a za sebe stydno. Musí být otřesné vidět manžela takhle nemocného. Měla jsem být víc na výši? Místo abych Belindu vystrkala z bytu, mohla jsem si ji vzít stranou a pevným soucitným hlasem jí sdělit: „Belindo, přestože to neomlouvá tvé chování, vím, že tě trápí, že tvůj muž ochořel, a proto jsi vlezla do postele s tím mým.“ Co by udělal Ježíš? Samozřejmě jsem Židovka. Ale to byl Ježíš taky.

Jako by mi Evie četla myšlenky. „Sylvie,“ povídá. „Belinda to nemá lehké, ale neznamená to, že si může dělat, co si zamane, jen proto, že má nemocného manžela. A nic to nemění na tom, že tě Louis podvedl. Je potřeba, aby ses s tím popasovala.“

Vzdychnu. Vím, že má pravdu. „Můžeme předtím dokoukat tenhle díl?“

Evie zmáčkne na ovladači play a přehrávání Sexu ve městě se znovu rozjede. Opřeme se, a když Carrie, Samantha, Miranda a Charlotte probírají cunnilingus na pozdní snídani, unikáme z vlastních životů.

3

Už nejsem u Evie. Sedím u sebe doma na zemi – nemůžu se donutit, abych se posadila přímo na postel – a dívám se na pas v krabičce na šperky. Přiložím si ho k nosu. Líbí se mi, jak voní. Svěže a novotou. Krabičku na šperky a pas vložím do kabelky a zapnu zip. Velký kufr leží otevřený na zemi vedle mě. Mám skoro dobaleno. Snažím se roztřídit časopisy. Skladuju je v koši vedle postele. Mám tu Vogue, Town & Country, Elle, W – a nahodilý výběr z evropských módních časopisů. Ráda se ztrácím ve světě jejich nablýskaných stránek. Někdy je čtu s lupou. Louis si ze mě vždycky kvůli tomu dělal legraci. Palcem projíždím štosem a vyberu jenom pět nejoblíbenějších, které přidám do kufru, a pokračuju v balení. Nezbývá toho moc. Většiny zimního oblečení jsem se zbavila, když jsme se sem přistěhovali, protože tenhle byt je o dost menší než náš původní dům. A kdo by potřeboval šátky a rukavice na Floridě, že? Isabel a Bunny – Izzina tchyně – si vybraly, co se jim líbilo, a zbytek jsem darovala azylovému domu pro ženy.

Hmm. Zajímalo by mě, jestli je už na severu chladno. Zamhouřím oči a takřka vidím meruňkově zbarvené listí poletovat v podzimním větru. Nemůžu si pomoct a zatoužím po příjemném vlněném kabátě, který jsem mívala. Uvědomím si, že na telefonu hledám, jaké je počasí v Connecticutu, když mi pípne smska. Píše Louis. Bude ti vadit, když přijdu dřív?

Ušklíbnu se. Poprosila jsem ho, aby se mezi jednou a čtvrtou nezdržoval v bytě. Zdálo se mi, že to bude snadné řešení, protože tou dobou hrává tenis a pak jde s ostatními na pivo. Mrkla jsem na hodiny a ukazují teprve 14.15.

Odepisuju: O kolik dřív?

Odpovídá okamžitě: Hned?

Popudí mě to. Chvíli neodepisuju.

Pípne mi další smska: Stojím přede dveřmi.

Zaskřípu zuby a vstanu. Rychle projdu celý byt až ke dveřím. Otevřu je. Louis drží tucet tulipánů. „Ahoj.“

Založím si ruce na hrudi. „Co tenis?“

„Nešel jsem. Místo toho jsem radši vyrazil na dlouhou procházku a cestou přemýšlel, jak moc tě miluju. Jsou tvé oblíbené.“ Podává mi kytici.

Zírám na překrásný pugét. Vypadá draze. „Myslela jsem, že jsme na mizině.“

„Ukradl jsem je v pohřební službě.“

Zasměju se, aniž bych chtěla. Louis byl vždycky vtipný. Dívá se mi od očí. „Moc mě to mrzí, Sylvie. Fakt mě to moc mrzí.“

„Nemůžeš si jen tak přijít s kytkou a čekat, že bude všechno v pohodě.“

„A co víc mám dělat? Vykrást klenotnictví? Přepadnout čokoládovnu?“

„Ach jo, Louisi. Tohle nevyřeší květinky ani náušničky či pralinky.“

Louis přešlápne. Uvědomím si, že stále čeká na chodbě, a uhnu stranou, aby mohl vejít do bytu. Když zavřu dveře, oba chvíli jen tak stojíme v předsíni. Nakonec se natáhnu pro kytici. „Ať nezvadnou.“ Zamířím do kuchyně a vložím je do vody. Louis jde za mnou.

„Ty ses opravdu sbalila?“

Přikývnu. Vydechne. „Budeš teď u Evie?“

Přikývnu podruhé. Louis se na mě podívá. „Takže jsem si v podstatě koupil kytky pro sebe?“

Pokrčím rameny. „Asi bych si je mohla vzít s sebou k Evie.“

„Jak moc mě nenávidí?“

„Pokud ti to pomůže, nemyslím si, že by tě kdy vůbec měla ráda.“

Smutně se usměje. „Já vím. Jak je to možné? Všichni mě mají rádi.“

To je fakt. Louis je tenhle typ člověka. „Myslím, že tušila, že nám to moc nefunguje.“

Louis zavrtí hlavou a položí si ruku na srdce. „To není pravda, Sylvie. Miluju tě. Miluju tě každičký den už čtyřicet tři let.“

„Jsme svoji jen čtyřicet jedna let.“

„Jo, ale předtím jsme spolu dva roky chodili.“

Louis se tváří vítězně. Zvednu obočí. Mluví s takovou vášní v hlase, jakou jsem u něho už dlouho neslyšela.

„Co mám udělat, abych to napravil? Protože já to nevzdám. Jsi pro mě všechno. Vím, že jsem to podělal. Myslel jsem, že jsem se s těmi penězi rozhodl správně a že tě překvapím. Jenže to bylo fiasko, a to mě vyděsilo. Měl jsem ti říct pravdu. Místo toho jsem se to snažil vyřešit, aniž bys na to přišla, čímž jsem dospěl ještě k blbějšímu rozhodnutí. To s Belindou se stalo jen jedinkrát. Dočasné pomatení smyslů.“

Stále stojím v kuchyni a lehce se opírám o kuchyňskou linku. Louis zmínil přesně všechno, co jsem kdy chtěla slyšet. Říkal to s opravdovým zájmem a od srdce. Točí se mi hlava.

Louis přijde ke mně a jemně mi bere ruku do dlaní: „Sylvie, nejsem žádný blbec. Vím, že tu nejsi šťastná. Natlačil jsem nás do toho, abychom se přestěhovali. A zcela upřímně jsem si myslel, že to tu bude skvělé. Že si to tu zamiluješ.“

„Ale já ti přeci naprosto jasně řekla, že se nikam stěhovat nechci.“

„Myslel jsem si, že když si to tu vyzkoušíš, změníš názor.“

„Proč jsi zrušil náš výlet do Itálie?“

„Co?“

„Věděl jsi, jak moc stojím o to tam jet. Věděl jsi, co jsem všechno naplánovala. Ale tys to šmahem odmávl, jako kdyby o nic nešlo.“

Louis vypadá rozhozeně. „Proč se bavíme o tomhle?“

„Protože cesta do Itálie je jako metafora všeho, co se nám právě teď děje. Jako kdybych byla nějaký přívěsek a ty si děláš, co chceš. Jednal jsi bez mého vědomí a přišli jsme o všechny peníze. Podvedl jsi mě. Jistě, teď umíš najít všechna ta správná slova. Ale jak ti v tuhle chvíli můžu věřit?“

Louisovi nepatrně cukne čelist. Otevře pusu a zase ji zavře. Cosi ve mně sebou trhne.

Snad ho –

Snad ho otravuju?

Zaostřím. Znám ho příliš dobře. Kouše se do tváře a kouká mi za rameno. Přesně jako vždycky, když se snaží zachovat dekorum.

Vytáhnu ruku z jeho dlaní. Ten náhlý pohyb ho překvapí. Odkašle si a pomalu mi sděluje: „Podívej, Sylvie. Vnímám, co říkáš. Máš pocit, že si tě nevážím. A omlouvám se za to. Bude líp, uvidíš.“

„Chci se rozvést,“ vylétne mi z pusy, než se stačím pořádně rozmyslet. Jakmile tu větu vyslovím, je mi nad slunce jasné, že to tak doopravdy je.

„Nebuď pitomá,“ odsekne Louis. „Nemůžeme se rozvést. Nemáme na to peníze.“

„Tak počkáme, až je budeme mít. Zatím se odstěhuju.“

„A co budeš jako dělat? Ježíši, Sylvie. Tohle není Sex ve městě, aby sis zašla na nákupy, na kosmetiku a začala úplně nový život. Nejsi žádná mladice. Nemáš peníze. Nic neumíš. Jak sis naplánovala své světlé zítřky? Budeš squatovat u Evie na pohovce, dokud nezaklepe bačkorama?“

Vrazím mu facku. Je v šoku.

Tvář má jasně červenou a zírá na mě, jako kdybych spadla z Marsu. „Co to do tebe vjelo?“

„Do mě? To tys –“

„Ťuky ťůůůk. Háló. Lousiiii? Bylo oteeeevřenooooo.“

Ztuhnu. To není. Nemůže být.

Ale je.

Dokonce i Louis vypadá zděšeně, když Belinda přicupitá do kuchyně a zarazí se. Spatří mě a zkamení. Otočí se na Louise. „Psal jsi, abych přišla, že má zabaleno.“

Louis zaskřípe zuby. „Psal jsem, ať nechodíš. Že bude doma balit.“

Belinda je naprosto upřímně zmatená a vytahuje mobil z kabelky. Pohlédne na displej. Snaží se zaostřit.

„Belindo, že tys zase koukala na telefon bez brýlí?“ promluví Louis přiškrceným hlasem. Otočím se a dívám se na Belindu. Začervená se a odloží mobil.

Konečně promluvím. „Louisi. Proč jí vůbec píšeš?“

Došlo mi to hned, jak jsem se zeptala. Polknu. „Nebylo to jen jedinkrát.“

Louis se podívá do země. Zakroutím hlavou. Jsem tak pitomá.

Ještě než stihnu zareagovat, zazvoní pevná linka. Všichni nadskočí. Zazvoní znovu. Louis stojí hned vedle telefonu. Zvedne ho, jako by jednal na autopilota.

„Prosím?“ odmlčí se a pak vydechne. „Isabel, nic se neděje.“ Další pauza. „Nevím, proč ti mamka nezvedá telefon. Asi toho má hodně.“

Louis na mě prosebně hledí. To poslední, co by ode mě chtěl, je, abych řekla Isabel, co se děje. Napřáhnu ruku, aby mi dal telefon.

Belinda se zatím potichu vypaří ze vchodových dveří.

Gestikuluju na Louise. Dej mi ten telefon. Místo aby mi ho podal, spěšně hovoří do sluchátka. „My tady teď s mamkou zrovna něco řešíme. Mohli bychom ti zavolat později?“

Neuvěřitelné. Vyjdu z pokoje a pokračuju do ložnice. Zhluboka se nadechnu a zvednu sluchátko vedle postele.

„Ahoj, Izzy!“ A je to. Připojila jsem se k hovoru.

„Mami? Co se děje? Proč mi nezvedáš mobil?“

„Všechno je v –“ Louis mluví rychle a rázně, ale přeruším ho.

„Promiň, beruško. Jsem teď trochu rozhozená.“

„Byla jsi u doktora?“

„Ne zdravotně. Já jen… trochu těžko se to vysvětluje. Ale nemusíš si dělat starosti.“

Slyším, jak se Louisovi stáhl hlas, když se snaží změnit téma. „Jak se máš, beruško? Todd a holky v pohodě?“

„Stala jsem se společnicí ve firmě a dvojčata vyhodili ze školky. Toddy si myslí, že je to naše chyba. Že moc pracujeme a holky pak vyvádí.“ Mluví klidným hlasem, ale já si všimla, že má úplně slaboučký roztřesený podtón.

Louis i já se na chvíli odmlčíme. Nakonec prolomím ticho: „Izzy, to je skvělá zpráva, že se ti daří v práci. Jsme na tebe moc pyšní. A se školkou si nedělej starosti. Je spousta školek, kam můžou holky chodit.“

Jako bych v telefonu slyšela Louise, jak se usmívá. „Mamka má pravdu. A líbí se mi, že mám hodně živé vnučky. Aspoň nejsou žádné mouchy snězte si mě.“

„Žádná jiná školka není,“ vyhrkne Izzy. „Tahle je jediná s celodenní dvojjazyčnou výukou založená na systému Reggia Emilia široko daleko. Chápu, že vám to nic neříká, ale je to důležité. Holky sem musí chodit, aby se pak dostaly do toho správného předškolního zařízení. Jinak budou mít všichni ostatní náskok.“ Izzy zvedá hlas výš a výš.

„Jenom dýchej, zlatíčko,“ povídám. „Je mi jasné, že u vás je velká konkurence. Ale všechno si to sedne. Dokonce si můžeš zařídit individuál, pokud by to bylo nutné. Najmout vlastní učitele. Nedávno jsem o tom četla článek v New York Times.“

„Nechci, aby moje holčičky skončily jako nějaké divné domškolačky!“

Louis vzdychne. „Možná že to ve školce trochu zveličili. Opravdu to bylo tak hrozné?“

„Everly hodila nějakému chlapečkovi do obličeje láhev minerálky a Emerson mu dala hlavičku. Volala jsem kvůli tomu pediatričce a ona mě poslala za dětskou psycholožkou. Ta se nás pak ptala, jestli nejsou holky doma svědky nějakého násilí.“ Isabel se rozpláče. „Bylo to tak ponižující. Jako kdybychom byli nějací vyvrhelové, co pro facku nejdou daleko, a ještě se přihlásí do Výměny manželek.“

Louis zrovna říká něco uklidňujícího, když ho přeruším: „Třeba si to ten kluk zasloužil.“

Isabel popotáhne. Jeden takt ticha. „Mami, jsi v pořádku?“

„Mamka je v pohodě, zlatíčko.“

Ušklíbnu se na sluchátko. Jestli Louis ještě jednou odpoví za mě, asi ho doopravdy zabiju. Ve skutečnosti mě trochu děsí, jak rychle mě to napadlo. Z ničeho nic cítím obrovitánskou touhu odsud zmizet, co nejdál to půjde. Pro dobro všech zúčastněných.

„Isabel, beruško. Nechtěla bys, abych přijela na návštěvu? Pomoct s holkama, než si to sedne?“

Louis zprudka vydechne. „Sylvie, to v tuhle chvíli není úplně nejlepší ná–“

Ale Isabel mu do toho skočí. Mluví vysokým, dětským hláskem: „Jé, mami! Mohla bys?“

4

Sedím v Uberu, co mi objednala Evie, a koukám z okna, jak se palmy ubíhající za okénkem v zapadajícím slunci mění v tmavé siluety. Už jsou to tři hodiny od chvíle, co jsem se zavazadly opustila svůj byt. Jakmile jsem Evie vypověděla poslední sled událostí, rozhodly jsme se, že bych měla odjet dřív, než mi rupnou nervy. Abych řekla pravdu, mám podezření, že jsme se obě maličko děsily té šlamastyky, do které bych se dostala, kdybych bývala zůstala ještě další den. Vrazit Louisovi facku mi šlo až příliš lehce. A i když si myslím, že v tu chvíli by to byl docela dobrý pocit, raději bych se nestala vražedkyní otce svého dítěte. Nemyslím si, že by mi vězení svědčilo.

Mobil zapípá, jako kdyby mi četl myšlenky. Smska od Louise: Vrať se prosím.

Zprávu smažu a odložím telefon. Vím, že Louis nevěřil, že bych mohla doopravdy odjet. Ale jak říkala Evie, na Louisovi nesejde. Jde o mě. Takže pomalu, očistně vydechnu. Můj Uber zrovna zatáčí na sjezdu z dálnice směrem k letišti Fort Lauderdale Airport a já si tiše recituju mantru tohoto výletu.

Nebudu:

Vykládat své dceři, že její otec je lhář, podvodník a hňup.

Píp!

Další textovka. Mrknu na telefon a tam stojí: To je absurdní. Přestaň se chovat jak děcko.

Zuřivě začnu datlovat odpověď, ale pak přestanu a očistím svou mysl:

Nebudu:

Se pouštět do smskové války s Louisem.

Google „Jak se zbavit mrtvoly?“

Google „Jak soucitná je porota k ženám 60+?“

• • •

Řidič Uberu zabrzdí u terminálu American Airlines a vyndá mi kufr. Beru si kabelku a otočím se, abych přešla k letištní hale. Vtom mě osloví letištní portýr:

„Mohu vám nechat odbavit zavazadla, madam?“

„Ne, děkuji. Ještě nemám koupenou letenku.“

Dotáhnu kufr na kolečkách do letištní haly a stoupnu si do fronty. Evie byla tak hodná, že mi chtěla koupit letenku předem. Ale přátele bychom neměli zneužívat. Tak tu teď čekám, až mě obslouží, a opakuju si své mantry:

Budu:

Úplně klidná a budu si uvědomovat, že všechno, co se nám děje, je součástí naší životní cesty.

Nad věcí a budu si uvědomovat, že strasti lidského bytí jsou našimi učiteli.

Plně soustředěná a budu si uvědomovat, že nic není tak horké, jak se to –

A doprdele.

„Co chcete říct tím, že mám zablokované kreditky?“

Stojím u pokladny letecké společnosti a nevěřícně zírám na zaměstnankyni American Airlines. Na jmenovce stojí „Marjorie“. Oči má ocelově chladné a ani jednu vrásku od smíchu. I ostružinová rtěnka na ní vypadá nepříjemně.

„Je mi líto, madam,“ sdělí mi Marjorie. Z hlasu je ale poznat, že ji to ani trochu nemrzí. Zběžně přehlédne přibývající frontu lidí za mnou. „Možná byste se měla postavit stranou a zavolat do banky. Jsem si jistá, že pro to existuje nějaký důvod.“

„Ten důvod, Marjorie, je, že můj manžel je prvotřídní hňup,“ vypadne ze mě dřív, než vůbec můžu proud slov zastavit.

Marjorie zdvihne obočí, jakože plýtvám dechem. Je mi to fuk. Vzteky mi tepe v kůži po celém těle. „Je to manipulátor, sukničkář a hajzl. Promiňte. Je mi jasné, že vás moje osobní problémy nezajímají. Proč by taky měly? Jen se na mě podívejte, další z těch zástupů stařen, co se přestěhovaly na Jižní Floridu a nosí nóbl oblečení, které musí čistit výhradně v čistírně. A pomyslíte si: ‚Co ta tak může mít za problémy? Maximálně sloupaný lak na palci u nohy?‘ Čili, Marjorie. Můj problém spočívá v tom, že můj muž má pravdu. Jsem hloupá. Nemůžu od něj odjet. Nemůžu odjet ani z Floridy. Abyste chápala, nechce, abych jela navštívit dceru. Je po… strachy, že jí řeknu, jak rozházel naše peníze a spal se šlapkou z Boca Beach Gables. A tak nám zablokoval karty. Vzdala jsem se svého života už dávno. Jsem stará. Jsem k ničemu. Louis vyhrál, já prohrála.“

Drahnou chvíli na mě hledí, jak se snažím popadnout dech. Odhalit duši cizímu člověku je zvláštním způsobem osvobozující. Jak se tak snažím vzpamatovat, uvědomím si, že si Marjorie vzala moji kartu a cosi datluje do počítače.

Jsem zmatená. „Měla jsem za to, že je zablokovaná.“

Pořád ťuká. „Sbíráte míle, že?“

Smutně se usměju. „Jsme členy jenom stříbrného klubu. Nemáme nasbíráno tolik, abych si mohla koupit letenku v den odletu.“

Pomačká ještě pár čudlíků na klávesnici. Neusmívá se, ale najednou už nevypadá tak nepříjemně. „Pro mě máte nasbíraných mil víc než dost.“ Ještě naposled klikne a tiskárna, která stojí vedle jejího počítače, začne vrnět a vyplivne palubní lístek a visačku na zavazadlo.

Marjorie mi je podá. Pak vezme kufr a vytáhne jej na pás. „Brána F4. Nástup na palubu za hodinu. Další?“

Dívá se za mě a čeká na další cestující. Jenže já se nehýbu. Nemůžu přestat civět na tuhle báječnou ženu. Miluju Marjorie.

„Ani nevím, co na to říct,“ začnu pokorně. „Díky vám mám zase víru v –“

„Madam?“ povídá Marjorie. „Mohla byste se prosím posunout někam jinam?“

No, každý emoce nemusí. To rozhodně chápu. Takže kývnu hlavou na souhlas, jak nejformálněji dokážu, a zamířím k bezpečnostní kontrole.

• • •

Ach bože, miluju letiště. Vím, že je většina lidí nenávidí. Fronty. Zpoždění. Přepečlivá bezpečnostní kontrola, kdy mi cizí člověk v latexových rukavicích přejíždí tam a zpátky po zadnici, mě tedy taky dvakrát netěší. Ale miluju vrnění koleček kufrů po halách. Ráda se dívám, jak rodiny vyrážejí na cesty společně a děti třímají v rukou krabičky čokoládového mléka. Miluju, jak mladé páry odpočívají na zemi u prázdných odletových bran a usínají jeden druhému na rameni.

Všechno to vnímám a v podstatě poletuju jako na obláčku až k bráně. Po cestě si všimnu kiosku Hudson News. Moc ráda bych si koupila časopis, láhev vody a možná i mandle v čokoládě. Jenže pak si vzpomenu, že jsem veřejně prohlášena za plateb neschopnou. Kousnu se do rtu a přemýšlím, kolik peněz mi tak asi ve skutečnosti zbývá?

Spěšně odcházím z prodejny tisku a vstoupím na dámské toalety. Vlezu do kabinky a zavřu západku. Bylo mi tak dobře a teď, když věším kabelku na háček na dveřích a vytahuju peněženku, se mi třesou ruce. Pomalu odpočítávám bankovky. Osmdesát osm dolarů. Otevřu přihrádku s mincemi. Rychlým pohledem zjistím, že mám čtyřicet sedm centů. Na chvíli zavřu oči. Osmdesát osm dolarů a čtyřicet sedm centů.

Znovu se nadechnu a seberu odvahu. Odmítám dostat panickou ataku na letištních záchodech. Ono to vyjde. Ve skutečnosti, díky mé nyní nejoblíbenější osobě na světě, Marjorie, to zatím vychází. Mrknu na hodiny a uvědomím si, že je téměř čas, abych se přesunula na palubu. Zhluboka se nadechnu a narovnám si halenku.

Vyjdu z kabinky k umyvadlu, abych si opláchla ruce. Při tom mi znovu padne zrak na hodinky. Přemýšlím, kolik bych za ně mohla dostat. Jsou nádherné. Klasický Cartier. Bílé zlato poseté u ciferníku malinkatými diamanty. Ožívám. Určitě by za ně bylo alespoň pár set. Já to zvládnu. Zvládnu to.

Cestou k odletové bráně, když se zařazuju k čekajícím, mi pípne mobil. Píše Louis: Okamžitě mi zavolej!

Vypláznu jazyk na telefon zrovna ve chvíli, kdy mi pracovnice letiště kontroluje palubní lístek. Můj pohled se setká s jejím a do tváře se mi vžene ruměnec. Snažím se nenuceně vrátit jazyk zpátky za zuby. Ani nemrkne. „Sedadlo 14A. Příjemný let.“

Posunuju se tubusem do letadla a zmáčknu vytáčení na telefonu. Louis to zvedne, dřív než to stačí pořádně zazvonit. „Sylvie? Kde jsi?“

„Nastupuju do letadla.“ Odpovídám odměřeně, kráčím hlouběji dovnitř a nacházím své sedadlo.

„Isabel mi volala, že jsi jí nechala zprávu, že přistaneš na letišti JFK těsně před půlnocí.“

„To je pravda. Požádala jsem ji, ať mi nachystá klíč. Otevřu si a půjdu rovnou do pokoje pro hosty. Ještě bys něco rád věděl?“

„Jak jsi zaplatila letenku?“

„Jasně. Díky, že jsi zablokoval společné karty, Louisi. To byla velmi vyzrálá reakce. Použila jsem míle.“

Na chvíli se odmlčí. Slyším, jak přemýšlí nahlas. „Dobrá a jak zaplatíš odvoz k Isabel?“

„Evie mi do telefonu stáhla Uber aplikaci. Sdílíme její účet. Zaplatím jí to hned, jak budu moct. Musím už jít, Louisi. Letadlo roluje k odletu.“

„Počkej! Sylvie, co řekneš Izzy?“

Ušklíbnu se. Samozřejmě. O tohle mu šlo.

„Sdělím jí pravdu.“

„Když jí řekneš pravdu, vyjdu z toho jako padouch.“

„Jo. A? Čí je to chyba? Čau.“

Zavěsím a vypnu telefon úplně. Opřu si hlavu o sedadlo a zavřu oči. Sbohem, Florido.

5

Oči přizpůsobuju ostře bílému stropu. Snažím se zavrtat hlavu do polštáře a uvědomím si, že mám okolo sebe asi deset polštářů různých geometrických tvarů a velikostí. Všechny v různých odstínech bílé. Jsem v pokoji pro hosty u Isabel a Todda. Dorazila jsem okolo druhé hodiny ranní a zřítila se do postele.

Letmo juknu na hodiny v barvě slonové kosti a vidím, že je 7.30 ráno. Slunko se prodírá bílými roletami a hází po bílých stěnách prasátka. Vybavuji si otravnou debatu, kterou jsem s dcerou nedávno vedla ohledně výběru nátěrů – rozhodovala se mezi „ledovcovou“ a „iglú“. Mžourám na stěny a snažím se zjistit, kterou si asi vybrala, ale nakonec to vzdám. Jak znám Isabel, pravděpodobně je přesvědčila, aby jí na zakázku namíchali úplně nový odstín bílé.

Je mi těžko z vyčerpání. Protáhnu si paže a dojde mi, že vnučky už musí být určitě vzhůru. Nakloním hlavu a čekám, až uslyším ťapkání nožiček. Hmm, nic. Neobvyklé. Pokoj pro hosty je stranou na prvním podlaží až vzadu, hned vedle garáže. Akusticky je ale dům řešený tak, že když sem přijedu na návštěvu, slyším úplně všechno, přestože tu je pět tisíc čtverečných metrů místa.

Ať se snažím, jak se snažím, špicuju uši, neslyším nic. Už bych skoro vstala, ale pak si všimnu vzkazu, který je opřený o karafu pomerančového džusu stojící na nočním stolku u vzdálenějšího okraje postele. To tu nebylo, když jsem přijela. Usměju se a uvědomím si, že sem Isabel asi tiše proklouzla, jakmile jsem usnula. Usměju se i sama pro sebe, když si uvědomím, že mám dceru, co vlastní karafu. Vždycky jsem dbala na to, aby měl náš domov své kouzlo, ale Isabel to zvládá ještě o úroveň líp. Mívala jsem o ni starost, protože je perfekcionistka. Někdy ji mívám ještě teď. Ale možná je jen hodně akční, pomyslím si a převalím se na druhou stranu postele. Při tom spustím lavinopád polštářů. Zvednu vzkaz.

Doufám, že let byl v pohodě. Todd a já si bereme den volna a uděláme si prodloužený víkend. Bereme holky ven, aby sis mohla odpočinout. Uvidíme se doma na pozdní snídani.

Páni. Isabel si v pátek nevzala volno ani… Vzala si vůbec někdy v pátek volno? Už roky pracuje v právnické firmě sedm dní v týdnu. Todd to samé, jen pro softwarovou společnost. Nebyli ani na líbánkách. A to se brali před pěti lety. Holky obvykle tráví víkendy s chůvou nebo u Toddových rodičů, kteří bydlí dvacet minut odsud.

• • •

Až na Izzy. Ta na mě zírá.

„Ježíši,“ zamumlá Todd.

„Sylvie?“