Psí průšviháři
Nenapravitelný boxer

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tui T. Sutherlandová

Psí průšviháři – Nenapravitelný boxer – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Naomi

Kapitola 1

Abych řekla pravdu, chtěla jsem psa, aby se moje nejlepší kamarádka zase stala mojí nejlepší kamarádkou.

Ten plán moc nevyšel. Naopak, všechno ještě mnohem víc zhoršil.

Ale jak jsem měla vědět, co se stane? Mohl za to pan Sanchez. Neměl mi říkat o těch nákupech.

Byla říjnová sobota. Už jsem si udělala všechny domácí úkoly kromě nějakých věcí na dobročinný projekt pro slečnu Applebaumovou, takže naši souhlasili, abych si šla hrát ke svojí kamarádce Róze s jejím novým pejskem, pudlíkem Bublinou.

Když jsem ale k Sanchezovým zavolala, telefon zvedl pan Sanchez a řekl mi, že Róza není doma. Což by stačilo, ne? Nic víc říkat nemusel! „Promiň, Michelle, ale Róza není doma. Vyřídím jí, že jsi volala.“ A pak by byl můj táta v pohodě a celá ta šlamastyka s Tombem by se vůbec nestala.

Místo toho pan Sanchez řekl: „Promiň, Michelle, ale Róza není doma. Jela s maminkou a Pippou na nákupy.“

Proč mi to musel říkat? Myslím to vážně! Někdo zjevně nerozumí uvažování desetiletých holek.

Odpověděla jsem: „Moc děkuju, pane Sanchezi. Vyřiďte jí prosím, že jsem volala.“ A pak jsem pět minut stála u telefonu a prováděla dechová cvičení, která mě naučila máma, abych nebrečela. Jasně, taky jsem od ní současně dostala přednášku, že pláč je v pořádku, a když potřebuju, měla bych pustit emoce ven, jenže podle mě asi není nejvhodnější chvíle na „pusť svoje emoce ven“ třeba během hodiny tělocviku, když si vaše nejlepší kamarádka právě vybrala do družstva někoho jiného.

Takže jsem v poslední době zvládala dechová cvičení na jedničku.

Po chvíli nakoukl přes zábradlí schodiště můj starší brácha a upřel na mě svůj pohled.

„Michelle?“ řekl. „Slyším tě dýchat až do pokoje.“

„No a?“ vyštěkla jsem. „To bys snad chtěl, abych dýchat přestala? Až tak ti leze moje existence na nervy, Deandre?“

Obočí mu vystřelilo vzhůru. „Hele, vím, že já jsem nic neprovedl,“ prohlásil. „Takže si do mě určitě projektuješ vztek, který souvisí s někým jiným. Nechceš si o tom promluvit?“

Asi bych se měla zmínit, že oba naši rodiče jsou psychologové. Jsou posedlí komunikací, rodinnou dynamikou, mluvením o problémech a tak podobně. Trochu se to na nás s Deandrem přeneslo.

„Nechci,“ odsekla jsem, posadila se na spodní schod a podepřela si bradu. Přes rameno mi sklouzl konec zářivě zeleného šátku, který jsem měla omotaný kolem hlavy. Hodila jsem ho zpátky na záda. Dokonce ani ty krásné tmavozelené žabky, které na něm byly, mi nedokázaly zvednout náladu.

Deandre se uvelebil na nejvyšším schodu. Naše schodiště vede na podestu, zatočí se, stoupá na další podestu, znovu se zatočí a pokračuje nahoru, takže vlastně seděl naproti mně, jen o poschodí výš. Opřel se o zábradlí a čekal.

Čekání je fígl, který se naučil od mámy. Myslím, že na její pacienty vždycky zabere. Když prohlásí, že nechtějí mluvit, máma tam jen klidně, tiše sedí, až konečně něco řeknou. Někdy musela čekat víc než jedno sezení. Jenže mě ten fígl s čekáním dokáže zlomit za necelých pět minut.

„Tak dobře,“ vzdala jsem to. „Jde o Rózu.“

„Zase Róza?“ prohodil. „Vždyť se hádáte pořád.“

„Nehádáme se pořád,“ namítla jsem. „Jenom letos. Ve čtvrtém ročníku to bylo mnohem jednodušší než v pátém.“ Ve čtvrtém ročníku chodila Pippa do jiné třídy. Ve čtvrtém ročníku jsem byla jednoznačně Rózina nejlepší kamarádka. Ve čtvrtém ročníku mi všechno říkala, jezdily jsme spolu na nákupy a nikdy mě nenapadlo, že má někoho radši než mě.

Jenže teď byla Pippa s námi ve třídě slečny Applebaumové a Róza s ní trávila každou minutu. Pippa chodila skoro každý den po vyučování k ní domů. Někdy mě taky pozvaly, ale občas Róza zapomněla, nebo – jak jsem se obávala – se možná rozhodla, že mě tam nechce.

Ne že by mi Pippa vadila. Na Pippě nikomu nic nevadí; je tichá, milá, nudná a v podstatě tam ani není. Nemyslím si, že by to dělala schválně. Na to podle mě není dost chytrá ani záludná. Róza ji však z nějakého důvodu milujeeee, a proto je teď všechno jiné, než má být.

Deandre si odfrkl. „Myslíš, že je pátý ročník těžký?“ zeptal se. „Zkus –“

„– střední školu,“ dokončila jsem společně s ním. „Jasně, já vím.“ Právě začal chodit do prváku a pořád mi vykládal děsivé historky o tom, jak je střední strašná a kolik tam má povinností. Tvrdil, že mě na to radši připraví, abych nebyla za čtyři roky překvapená, ale já na to jen: Hm, to je v pohodě, každopádně díky!

„Měla bys vidět, kolik mám úkolů z geometrie,“ postěžoval si a otráveně zavrtěl hlavou.

„Hele, čí je to sezení, tvoje, nebo moje?“ zeptala jsem se.

Deandre se usmál. Letos se rozhodl nosit afrocopánky, ve kterých vypadal starší, a dost mu to slušelo. Skoro mám také nutkání zkusit nějaký nový účes, ale od první třídy si vlasy stahuju nejrůznějšími barevnými šátky do kudrnatého pufu, takže nevím jistě, jestli už jsem připravená na změnu.

„Možná jen potřebuješ najít něco, co vás může s Rózou spojit,“ poznamenal Deandre. „Něco, co máte společného.“ Pokrčil rameny. „Nebo by sis třeba měla najít jinou nejlepší kámošku, Róza je stejně dost hlučná.“

A tehdy jsem dostala fantastický, úžasný, báječný, šílený nápad. Byla jsem z něj tak nadšená, až jsem se zapomněla na Deandra naštvat, že moji kamarádku urazil.

„To je ono!“ zajásala jsem a vyskočila ze schodu. „Máš naprostou pravdu!“ Rozběhla jsem se, pak jsem se otočila a zamávala mu. „Díky, Deandre!“ Naši jsou taky posedlí vyjadřováním uznání a děkováním snad úplně za všechno.

„Ééé,“ slyšela jsem ho zamumlat. „Co –“

Ale to už jsem byla za rohem v tátově pracovně. Seděl u počítače a psal jeden ze svých článků pro nějaký fajnový časák o psychologii.

„TATI!“ vykřikla jsem, takže leknutím o metr nadskočil.

„Michelle!“ vydechl šokovaně. „Co jsme si říkali o zdvořilé interakci a vnitřních hlasech?“ Posunul si brýle na nose a vrhl na mě přísný pohled, který, jak vím, občas trénuje v zrcadle, protože jsem ho při tom načapala. Taky jsem se ho snažila používat, ale u mě to nikdo nebere vážně.

„Promiň,“ omluvila jsem se. „Právě jsem dostala báječný nápad!“

Tátova pracovna je ve skutečnosti kumbál mezi obývákem a doupětem – což je pokoj, kde se často jen tak povalujeme u telky – takže jsem dveřmi na protější straně viděla, jak si máma čte na bílé kožené pohovce. Zvedla oči od knížky a já tátu oběhla, aby mě oba slyšeli.

„Posloucháte?“ zeptala jsem se. „Myslím, že bychom si měli pořídit psa.“

„Psa,“ zopakovala máma a pobaveně se na tátu podívala.

„Naučil by nás zodpovědnosti,“ objasnila jsem. „My bychom se naučili, jak ho vycvičit a starat se o něj, ty by ses určitě dozvěděl nejrůznější zajímavé věci o psychologii zvířat a možná bys o tom mohl napsat nějaké články, protože psychologie psů je teď v kurzu, takže by to bylo fakt super a –“

„Dýchej, Michelle,“ poradila mi máma, ale usmívala se.

„Shodou okolností,“ řekl táta, „jsme o tom taky přemýšleli.“

Kapitola 2

Hned odpoledne jsme jeli do psího útulku. Celou cestu tam jsem byla šíleně nedočkavá. Málem jsem si čtyřikrát stáhla šátek z hlavy, protože jsem si s ním pořád hrála.

Tohle všechno změní. Budu mít psa, Róza bude mít psa a Pippa jen velkého, lenivého kocoura. Mohly bychom s Rózou společně venčit naše psy v parku. Zavolá mi, zapomene zavolat Pippě. Zase budu mít svoji nejlepší kamarádku.

A navíc psa! Bylo mi dokonce úplně jedno, jaká to bude rasa. Pes je pes, ne? Běhá, hraje si, olizuje si obličej a spí na gauči, když se díváte na telku. Jednoduché jako facka. Takhle jsem si to představovala.

Kdyby táta věděl, o čem přemýšlím, vsadím se, že bych dostala přednášku o přehnaných očekáváních a konfrontaci s realitou. Ale já přednášku nepotřebovala – protože i když jsem to ještě nevěděla, za pouhých pár hodin mě s realitou čekal fakt tvrdý střet.

„Budeme mít psa!“ vyhrkla jsem a šťouchla Deandra do ramene.

„Au!“ vyjekl. „Já vím. Uši mi fungujou.“

„Když mi bylo tolik co tobě, Michelle, měla jsem korgiho,“ řekla mi máma. „Fenku Isoldu – byla zlatíčko.“

„My jsme vždycky měli voříšky,“ prohodil táta. „Můj první čistokrevný pes byla Loulou.“

Loulou byla vysloužilý závodní chrt, kterého naši adoptovali krátce po svatbě. Jsem s ní vyfocená, když mi byly dva a Deandrovi šest, ale nepamatuju si na ni. Byla fakt krásná, s dlouhýma nohama a protáhlým elegantním čenichem.

„Třeba si pořídíme dalšího chrta,“ zadoufal Deandre. Viděla jsem fotky, jak spí s Loulou venku na sluníčku, stulení k sobě jako dvě štěňata.

„Uvidíme, co nám nabídnou,“ pronesla máma a zajela na parkoviště před útulkem. „Nejspíš tady budou hlavně voříšci, ale to je v pohodě. Já i tatínek si myslíme, že je důležité adoptovat si pejska z útulku.“

„Abychom mu poskytli krásný domov!“ řekla jsem. „Chudáček opuštěný pejsek!“ Líbila se mi představa, že zachráníme osamělého pejska, který bude mít konečně pocit, že ho někdo chce.

Paní na recepci byla radostí bez sebe, že nás vidí. Jmenovala se slečna Hameedová a dlouhé tmavé vlasy měla v zátylku spletené do objemného drdolu. Její triko bylo stejně zářivě zelené jako můj šátek a šíleně rychle psala na počítači.

Zatímco s ní naši mluvili, nadšeně zatleskala. „Och, právě tu máme několik úžasných pejsků!“ Měla moc hezkou intonaci, kdy všechna „o“ zněla melodičtěji, než je obvyklé. „Doufám, že najdete toho pravého. Snažíme se, aby tu měli všechno, co potřebují, ale všem by se hodila skvělá rodina, která je bude milovat.“

Usmála jsem se na Deandra. Byla jsem přesvědčená, že budeme skvělá rodina pro každého psa!

Slečna Hameedová nás odvedla do dlouhé betonové chodby. Po obou stranách se nacházely velké, prostorné kotce a v každém z nich byl jeden pes, miska na vodu, několik hraček a obrovský polštář nebo pelíšek v koutě. Bylo to tady mnohem hezčí než útulky v depresivních televizních reklamách. Ale pořád to nebylo tak hezké, jako kdyby žili v opravdovém domově s rodinou, která se o ně stará.

Když nás pejsci zaslechli přicházet, většina se rozběhla k mřížím a spousta jich začala štěkat. Přitiskla jsem si dlaně na uši, jenže pak jsem nerozuměla slečně Hameedové, když jednotlivé pejsky představovala.

V prvním kotci vlevo ležel na polštáři v zadním rohu německý ovčák. Jen na nás smutně mžoural, jako by byl tak zvyklý na zklamání, že už se vzdal veškeré naděje. Při pohledu na jeho nešťastný výraz se mi srdce svíralo lítostí.

„Možná bychom si měli vzít jeho,“ řekla jsem a zatahala tátu za rukáv.

„Slečna Hameedová říkala, že je hodně starý,“ pronesl táta soucitně. „Nemohl by si s vámi moc hrát. Ale zapamatujeme si ho. Nezamiluj se do prvního pejska, kterého vidíš, zlato.“

V sousedním kotci poskakoval střapatý mix teriéra a zběsile ňafal. V hnědých očích měl vzrušený výraz a kolem obličeje mu trčely chomáčky zlatohnědé srsti.

„Jé!“ vyhrkla jsem. „Koukněte, jak je roztomilý! Tenhle si chce opravdu hrát!“

Táta s mámou si vyměnili pohled. „Myslím, že pro nás by byl až moc temperamentní,“ usoudila máma.

V třetím kotci byl obtloustlý mix pitbula, který jen stál u dveří, hlasitě funěl a z tlamy mu visel dlouhý růžový jazyk. Měl krátkou zlatavou srst s tmavohnědými skvrnkami, a když nás uviděl, začal pomalu vrtět ocasem.

„Jé, tenhle pes vypadá, jako by se usmíval,“ řekla jsem a taky se na něj usmála. Zavrtěl ocasem ještě víc.

„Majitelé se fenky vzdali, protože nebyla dost agresivní,“ vysvětlila slečna Hameedová. „Umíte si to představit? Chudinka. Je to takový velký plyšák, ale nikdo ji nechce, protože vypadá jako pitbul a ti mají špatnou pověst.“

„Já ji chci!“ vykřikla jsem.

Táta se rozesmál. „Nemůžeme si vzít všechny, Michelle.“

„Naordinovali jsme jí přísnou dietu,“ dodala slečna Hameedová. „Má nebezpečnou nadváhu, protože ji majitelé necvičili a nechali jí sníst, co chtěla.“ Začala našim vykládat o dietě, ale já přestala poslouchat, protože jsem ve vedlejším kotci spatřila dalšího psa.

Stál na zadních s předními packami zaháknutými o pletivo. Rozpláclou hranatou hlavu tiskl na drátěnou síť, jako by se nás zoufale snažil zahlédnout. Když mě uviděl, začal vrtět zadkem tak prudce, že dopadl na všechny čtyři, a pak se začal odrážet předními packami od podlahy. Vydával legrační zvuky, jako by říkal: Pusťte mě ven! Zachraňte mě, prosím! Budu vás mít STRAŠNĚ MOC rád!

„No teda,“ řekla jsem a sedla si na bobek, abych mu viděla přímo do očí. „Ahoj, psisko!“

„Aúúúúrrrrr,“ zakňučel a šťastně se zavrtěl.

„To je boxer,“ oznámil Deandre za mými zády.

„Já vím,“ prohlásila jsem, i když jsem to jen tipla. Byl celý tmavě hnědý, až na bílý pruh na hrudníku a bílý proužek mezi očima. Měl dlouhé, štíhlé nohy a robustní, pevné tělo s kratičkou srstí. Uši mu plandaly, čenich měl trochu rozpláclý a nejkrásnější na něm byly obrovské hnědé oči. Na čele se mu dělaly roztomilé vrásky, jako by se šíleně bál, že se mi nebude líbit.

Nebyl tak malý a nadýchaný jako Rózino štěně. V podstatě byl desetkrát větší než její pudlík Bublina, ale já viděla Bublinu s jinými psy. Netušila, jak je malá, a já si byla jistá, že si bude hrát s každým.

Navíc z celého jeho obličeje vyzařovalo, jak moc chce, aby ho měl někdo rád. To pro mě nebyl problém. Byla jsem přesvědčená, že ho dokážu udělat šťastným.

V kotci za jeho zády byl dost binec. Na zemi se vedle rozcupovaných plyšáků povalovaly kousky bílé výplně. Jeho pelíšek vypadal, jako by měl okousané okraje, a uprostřed kotce ležela v kaluži vody převrácená kovová miska.

Jasně, tenkrát jsem varovné signály nepoznala. Vzpomněla jsem si na ně až mnohem později. V tu chvíli jsem viděla jen ty velké hnědé oči plné naděje.

„Tenhle je docela v pohodě,“ prohlásil Deandre. „Teda… já bych ho bral. Jestli se ti líbí.“

„Nejen líbí,“ vyhrkla jsem. „Jsem z něj totálně nadšená.“

Už jsem svého psa našla.