OSHO

byli

jsme

oklamáni

Zkratka k životu, blaženosti

a klidu neexistuje

Original English title: WE HAVE BEEN FOOLED

Copyright © 1965, 2023 OSHO International Foundation, www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

Translation © Jana Žlábková, 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

Tato kniha je anglickým překladem původního díla v hindštině Jeevan Ki Khoj

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-667-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-668-4 (mobi)

1. kapitola

Žízeň

Mí drazí,

vítám vás. Není větší radosti než vidět, že někteří lidé mají zájem o božskost, že prahnou žízní po poznání pravdy a smyslu života. Je-li ve vašem srdci tato žízeň, tato bolestná touha poznat život, pak jste vítáni.

Mnozí lidé sem možná přišli jen poslouchat. Přišli pouze proto, aby jim nějak uběhl čas. Ale já vítám i je. Jsou tu vítaní, protože se často stává, že pravda, kterou ještě naplno neznáme, rozezní určitou strunu v našem srdci. Stane se začátkem něčeho, na co jsme nebyli připraveni.

Těm, kteří žízní po pravdě, ale i těm, kteří po ní nežízní, mohou být promluvy, jež pronesu během těchto čtyř dní, užitečné. Takže vás vítám. A dnes, v úvodní promluvě, se zaměřím na věc, kterou považuji za nejdůležitější v životě a bez níž nemůže žádné hledání začít.

Pro všechny čtyři promluvy jsem vymyslel ústřední témata, která budeme probírat. Dnes budu mluvit o žízni. Zítra o cestě. Potom o dveřích a poslední den o vstupu.

Běžně si myslíme, že žijeme. Ale pouze pár lidí žije v pravém slova smyslu. Málokdo si uvědomuje, že má život. Není mnoho lidí, kteří vědí, že uvnitř sídlí cosi tajemného. Žijeme, a přitom neznáme sami sebe, neseznámili jsme se sami se sebou, a pak není divu, že nám život neposkytuje blaženost a klid. Stane se utrpením a mukami a je plný úzkosti a bolesti. Takový je náš život.

Je přirozené, že v nás procitne zvídavost a chceme vědět, o čem život vlastně je. Chceme vědět, proč jsme, proč existujeme. Jaký to má účel? Je pravda, že budeme žít dál, i když nebudeme znát účel a smysl života, ale život se stane břemenem. Věci se budou dít, čas poplyne a my dokončíme cestu od narození ke smrti. Ale nebudeme schopni prožívat něco smysluplného, nepoznáme vděčnost a blaženost. Smysl a význam života zná pouze pár lidí. Základní podmínkou poznání života je žízeň, kterou musíte cítit ve svém nitru.

Buddha pobýval poblíž jedné vesnice. Ráno za ním přišel muž a řekl: „Mnoho dní, mnoho let jsi promlouval k lidem o božskosti, o osvobození, o bytí. Kolik z nich dosáhlo stavu božskosti?“

Buddha pravil...

[Jedna žena hlasitě promluví. Osho pokračuje.] Možná máte pocit, že s ní není něco v pořádku, ale takoví jsou skoro všichni. Někdo mluví a někdo mlčí, ale není mezi tím velký rozdíl. Ti, kteří mlčky sedí, na tom nejsou lépe. Lidská mysl je velmi nezdravá a pomatená. Nevíme, co děláme, co říkáme a o čem mluvíme. Dokonce si ani neuvědomujeme, jak žijeme. A proto se dějí takové věci.

Buddha pravil: „Čtyřicet let jsem lidem objasňoval tyto věci, mluvil jsem o božskosti a o smyslu života. Je správné, že se ptáš, kolik z nich dosáhlo osvobození a kolik z nich prožilo stav božskosti. Je to příhodná otázka. Ale než ti na ni odpovím, chtěl bych, abys zašel do vesnice, do téhle malé vesnice, a zeptal se každého, kdo tam žije, jestli chce dosáhnout božskosti. Kolik z nich cítí tuto touhu? Kolik lidí má žízeň v srdci?“

Muž šel do vesnice a od rána do večera se ptal všech vesničanů. Žilo jich tam málo a muž sepsal seznam jejich přání. Jeden chtěl bohatství, druhý lepší postavení, někdo chtěl slávu a jiný toužil po něčem dalším. Ale nikdo si nepřál dosáhnout stavu božskosti.

Muž se vrátil. Buddha pravil: „Jestli nikdo netouží po božskosti, nemohu jim ji vnucovat. Nemůžu ji někomu dát. Člověk musí cítit vnitřní žízeň a až potom může hledat vodu. A je-li uvnitř žízeň, určitě vodu najde.“

Takže toto je první podmínka. Kdo má zájem poznat život a odhalit jeho tajemství a smysl, jenž se skrývá uvnitř, musí nejprve zjistit, zda je v jeho nitru žízeň. Mnozí lidé ji vůbec nemají, mnozí po ničem netouží. Necítí palčivou nespokojenost, nejsou nespokojení. Jsou spokojení, téměř spokojení s tím, jací jsou. Ale ani tohle si neuvědomují, protože necítí nespokojenost. Uvnitř se nikdy nezažehne intenzivní plamen nespokojenosti.

Duchovní lidé běžně říkají, že bychom měli být spokojení. Ale já vám říkám, že máte být nespokojení, protože život spokojeného člověka nenabízí možnost hledaní a zkoumání. Člověk, který pouze přijímá svůj život a je spokojený s tím, jaký je, se nemůže povznést výš. Jeho život se nevyvíjí, nikam nepokračuje. První známkou duchovního člověka je nespokojenost. Právě ta je potřebná k hledání pravdy. Nespokojenost s tím, jaký vedeme život.

Potom budeme nespokojení, ale nebudeme nespokojení se životem. Budeme nespokojení se stylem svého života. Někdo není spokojený se svou pozicí a chce se dostat výš. Někdo není spokojený se svým zdravím a chce být zdravější. Někdo není spokojený s daným stavem věcí a chce, aby všechno bylo jinak. Lidé jsou nespokojení se svým životem.

Člověk, který není spokojený s materiální stránkou života, se nezajímá o duchovno. Jakmile ho přestanou uspokojovat věci, započne jeho cesta k duchovnu. Duchovní život začíná nespokojeností se životem. Ale lidé promarní nespokojenost na věci a pak už jim nezbývá energie na nespokojenost se samotným životem. Všichni jsou nespokojení, ale jen s tím, co je vede do vnějšího světa. Nejsou nespokojení se zdrojem, jenž je může dovést k hledání pravdy.

Pamatujte si, že nespokojenost by neměla být zaměřena na vnější svět. Přemýšlejte nad tím. Měla by se zaměřit dovnitř. Kdo je nespokojený s vnitřním světem, začne nevyhnutelně cítit, jak v něm procitá žíznivá touha po hledání pravdy.

Známe vnější podobu života, známe jeho širokou škálu. Ale uvnitř se nachází expanzivní život, který ani nevnímáme. Neznáme ho, protože o něm nemáme dostatek vědomostí. Naše neznalost není způsobena nedostatkem schopností. Její příčinou není neschopnost poznávat ho, ale lidé se domnívají, že málokdo dosáhne poznání. Není to pravda. Každý má tuto schopnost, ale prostě se nezaměřuje dovnitř. Nejsme nespokojení se svou existencí. Jsme s ní celkem spokojení.

Je to hodně zvláštní, protože pokud hledáme a chvíli o tom přemýšlíme, nezjistíme snad, že naše existence a stav našeho vědomí nestojí za pocit spokojenosti? Chtěli bychom s nimi být spokojení? Ale my se nezaměřujeme tímto směrem. Nevěnujeme mu pozornost, naše myšlenky tam neproudí. A pamatujte si, že pokud něčemu nevěnujete pozornost, zůstanou vám dveře zavřeny. Ale jakmile na to zaměříte pozornost, začnou se dveře otevírat. Byly zavřené jen proto, že jste jim nevěnovali pozornost.

Možná jste si toho všimli, třeba si to vybavíte... V tuhle chvíli mě posloucháte. Venku je dopravní ruch, ale vy jste ponořeni do poslouchání mých slov natolik, že nevnímáte auta projíždějící kolem. Kdybych vám řekl, že venku je hluk a po silnici jezdí auta, zaměříte tam pozornost a začnete všechno vnímat. Když teď mluvím, vaše pozornost se soustředí na mě a možná si ani neuvědomujete, že židle, na které sedíte, je tvrdá a nepohodlná. Jakmile vám řeknu, že sedíte na židli, okamžitě se na ni soustředíte a budete ji cítit. Vaše vnímavost se zaměří tam, kam proudí vaše pozornost.

Když si chlapec hraje na hřišti a poraní si nohu, nevěnuje jí pozornost až do chvíle, kdy hra skončí. Pak si uvědomí, že je zraněný a krvácí. Trvalo to už dlouho, ale on nic netušil. Proč? Protože jeho pozornost neproudila tím směrem. Kam jde pozornost, tam jde vnímavost.

Vládce Káší podstoupil v roce 1920 operaci. Přikázal, že při ní nesmějí použít žádný chloroform, žádné anestetikum. Doktoři se ho ptali: „Ale jak můžeme operovat?“

Odpověděl: „Budu číst Gítu. Když čtu Gítu, zapomenu na celý svět a vy mě mezitím můžete operovat.“

Doktoři byli velmi nervózní. Mohlo by to být nebezpečné. Přestože bude číst, mohla by se jeho pozornost rozptýlit. A tak nejdřív provedli malý pokus, aby zjistili, zda to bude fungovat. A ukázalo se, že i když ho řízli do ruky, dál četl Gítu a nic jiného nevnímal.

A tak provedli celou operaci. Diskutovalo se o ní po celém světě. Vládce četl Gítu a doktoři ho odoperovali.

Dalším zářným příkladem je chalífa Umar. Byl to úžasný muž. Na bitevním poli ho zasáhl šíp. Proletěl tak hluboko do těla, že se skoro nedal vytáhnout. A navíc Umar trpěl šílenou bolestí.

Lékaři se zeptali: „Co máme udělat?“

Lidé řekli: „Vytáhněte ho, až Umar usedne k ranním modlitbám. Ani o tom nebude vědět.“

Když Umar usedl k ranním modlitbám, vytáhli šíp, aniž by si to uvědomil. Jeho pozornost byla soustředěna jinam.

Vnímáme pouze realitu, na kterou zaměřujeme pozornost. Nic jiného nevnímáme. Naše pozornost není soustředěná dovnitř, protože vidíme jenom vnější svět, a ten vnitřní nevnímáme. Soustředíme se na tělo, vnímáme ho, ale své bytí vůbec neznáme.

Lidé se ptají: „Existuje duše?“ Měli by vědět, že duše opravdu existuje, ale oni se na ni nesoustředí. Pamatujte si, že vnímáte pouze realitu, na kterou zaměřujete pozornost. Nic jiného nemůžete vnímat.

Naše pozornost není soustředěná dovnitř. Veškerá pozornost se zaměřuje na vnější svět. Jakmile se přestaneme soustředit na jednu věc, zaměříme se na druhou. A když odpoutáme pozornost od druhé, přeneseme ji na třetí. Nemáme čas zaměřit pozornost dovnitř. Jsme nespokojení s vnějším světem, a proto se pozornost nemůže zaměřit na ten vnitřní. Jakmile začneme být nespokojení se životem, začne pozornost proudit dovnitř. Jak se to stane? Kudy vede cesta? Právě o tom budu mluvit v následujících čtyřech dnech.

Takže jak můžeme zaměřit pozornost dovnitř, abychom prožívali vlastní realitu? Tato realita je pravdou a každý, kdo pozná sám sebe, dospěje k poznání božskosti. Vše, co se nachází v mém centru, v mých kořenech, ve vnitřní části mého bytí, je zároveň celým světem.

Úsilí všech duchovních praxí a nauk se soustředí na jedno jediné. Na otázku, jak může vědomá pozornost proudit dovnitř, místo aby proudila ven. Neznamená to, že budeme slepí vůči vnějšímu světu. Neznamená to, že odpoutáme pozornost od vnějších jevů natolik, že je úplně přestaneme vnímat. Nic takového to neznamená. Znamená to, že pokud se dokážeme alespoň na chvíli oprostit od vnějšího světa a uvolnit se, jsme schopni zaměřit proud pozornosti dovnitř a díky tomu získáme přístup k jedinečnému životnímu zdroji.

Dokážeme poznávat realitu, jež nás udržuje v těle, provádí nás mnoha zrozeními a putuje s námi. Byla uvnitř, když jsme byli děti, byla uvnitř, když jsme byli mladí, a bude uvnitř, až zestárneme. A pokud ji poznáme, uvědomíme si, že byla už před naším narozením a bude i po naší smrti. Bez poznání tohoto životního zdroje nemělo hledání smyslu života žádný význam a nikdy ho mít nebude.

Takže jak můžeme zaměřit pozornost dovnitř? Dnes vám chci říct, že tato otázka vyvstane, až si uvědomíme, že stav, v němž se právě nacházíme, není uspokojivý.

Jedné noci přišel za Kristem mladík jménem Nikodém a řekl: „Chci poznat Boha.“

Kristus se na něj upřeně zadíval a pravil: „Poznání Boha vyžaduje další zrození. Budeš se muset znovu narodit.“

Nikodém nejspíš nechápal, co znamená znovu se narodit. „Takže poznám Boha až po smrti?“

Kristus odpověděl: „Ne, tak to nemyslím. Ve stavu, v němž se teď nacházíš, nemůžeš poznat Boha. Musíš se stát novým člověkem, což znamená, že veškerá pozornost a vnímavost a prožívání vědomí a paměť a vědění musejí proudit k tvému bytí, k tvé existenci. Pak se staneš novým člověkem.“

A k tomu potřebujete žízeň. Nikdo vám ji nedá. Kdokoli vám může dát vodu, ale nikdo vám nedá žízeň. A pokud nemáte žízeň, nepotřebujete vodu. Když se před vámi rozprostírá širé jezero, ale vy nemáte žízeň, je vám voda k ničemu.

Na této zemi žili lidé jako Buddha a Mahávíra a Kristus a Krišna a Ráma a Mohamed. Byli tu společně s tisíci lidí, ale pouze ti, kteří měli žízeň, rozpoznali vodu skrytou uvnitř. Kdo neměl vnitřní žízeň, nic nepochopil. Voda je tam pořád, ale ne každý cítí uvnitř žízeň. A nikdo vám ji nemůže dát, vy sami ji musíte stvořit.

Jak se dá stvořit žízeň? Jak ji stvoříte, když ji zatím necítíte? Žízeň procitá z bolesti, z bolestných zážitků. V životě je spousta bolesti a neštěstí. Ale my se snažíme najít způsoby, jak na neštěstí zapomenout, a tím se z neštěstí nemůže zrodit bolest.

Když někdo v sousedství zemře, a každý den někdo umírá, a vy ho vidíte, procitne ve vás otázka, kdy asi zemřete vy? Pokud neprocitne, nemůže se nikdy uvnitř zrodit žízeň. Co vidíte den co den kolem sebe? Vídáte spoustu věcí a máte-li oči dokořán, ucítíte, jak se uvnitř rodí velká žíznivá touha poznávat život a vše, co ho přesahuje.

Bájezíd byl úžasný mystik. Jednou se ho kdosi zeptal: „Jak jsi zaměřil zrak na božskost?“ Bájezíd odpověděl: „Když jsem viděl v životě utrpení, zaměřil jsem zrak na božskost.“ Ale my nejsme schopní vidět v životě utrpení. Všichni jsme jím obklopeni, a přitom ho nevidíme. A pokud ho vidíme, snažíme se na něj všemi možnými způsoby zapomenout.

Mám přítele, kterému zemřel mladý syn. Přišel za mnou a zeptal se mě, jestli existuje reinkarnace. Opáčil jsem: „Proč se ptáš?“

Odpověděl: „Můj syn zemřel a já chci vědět, jestli existuje reinkarnace.“

Řekl jsem: „Snažíš se najít způsob, jenž ti umožní zapomenout na utrpení způsobené jeho smrtí? Pokud ti řeknu, že reinkarnace existuje a jeho duše žije, odejdeš spokojený. Snažíš se zapomenout a popíráš šok ze smrti svého syna.“

Šel za jedním mnichem, který mu řekl: „Není třeba se tím trápit. Já vím, že tvůj syn se narodil na nebi.“

Vrátil se ke mně nadmíru spokojený. Ale já jsem mu řekl: „Smrt pro tebe byla příležitost procitnout. Mohla se v tobě zrodit žízeň. A ty jsi tu příležitost promarnil.“

Každý den promarníme spoustu příležitostí, které jsou tvořeny životními problémy. Když se na ně pozorně zadíváme, můžeme procitnout a zrodí se žízeň a nespokojenost. Ale my se je snažíme popírat, chceme na ně zapomenout a pokoušíme se je nějak objasnit. Život přináší obtížné situace, ale pokud se pouze utěšujeme, abychom byli klidní, nemůže život stvořit bolest, jež nás vyruší ze spánku a my procitneme. Břímě životního utrpení musí být tak těžké, že přestaneme spát.

Možná jste si všimli, že probrat se z příjemného snu není snadné. Ale když se dostaví noční můra a zdá se vám něco nepříjemného, například že jste spadli z útesu, nebo že útes spadl na vás, netrvá sen příliš dlouho. Přeruší se. Když trpíte, sen skončí.

Lidé, kteří prožívají život, jako by spali, procitnou jenom pomocí utrpení. Jestliže ho člověk vidí, stane se požehnáním. Pokud se na něj snažíte zapomenout, je prokletím. V životě existuje spousta utrpení. Život je plný utrpení. Je všude kolem nás. Ale my zavíráme oči a snažíme se zapomenout pomocí drobných radostí. Ale pak se žízeň nezrodí, pak jsou všechny řeči o Bohu a duši naprosto zbytečné, protože uvnitř neprocitne hluboká touha. Máme jen pouhá slova daná výchovou, vzděláním a společností. Naučili jsme se je a pořád je opakujeme. Ale nemohou stvořit touhu, díky níž dojde v našem životě k zásadní změně.

A právě tu potřebujeme. Teď sedíte v téhle budově, a kdybychom se dozvěděli, že tu hoří, kdyby nastal požár, hnali byste se ven. Neptali byste se: „Kudy se dostaneme ven?“ Nesnažili byste se zjistit, kudy vede cesta ven. Neříkali byste: „Je tady spousta lidí. Jak se dostanu ven?“ Neříkali byste vůbec nic a snažili byste se dostat co nejrychleji ven, protože budova hoří.

Jakmile si uvědomíte, že svět hoří a život je obklopený neštěstím, zrodí se uvnitř touha dostat se ven a povznést se nad tento svět. Až tehdy může dojít k zásadní změně. Neštěstí nemusíte vytvářet, je všude kolem nás. Nemusíte hledat smrt, nemusíte si ji představovat. Je neustále přítomná a dochází k ní v každičkém okamžiku. Pravdou je, že každou minutou umíráme. Říkám vám, že každým dnem a každým okamžikem umíráme. Když se na sebe podíváme, zjistíme, že umíráme. Každý umírá od chvíle, kdy se narodí, a je to pomalé postupné umírání. Kolik dní uplynulo, tolik dní umíráte. Přejde ještě pár dní a potom bude proces umírání dokončen a vy zemřete.

V zemi zvané Máháráštra žil mnich jménem Eknath. Dlouho za ním chodil jeden mladík a pořád se na něco vyptával. Jednou mu položil hodně podivnou otázku. Bylo ráno a Eknath seděl v chrámu. Mladík vešel dovnitř a řekl: „Známe se už dlouho. A po celou dobu mi v mysli vyvstávají různé otázky, ale pokaždé jsem se jedné otázce vyhýbal. Dnes ti ji chci položit.“

Eknath pravil: „Ptej se.“

Mladík řekl: „Z vnějšího pohledu je tvůj život naprosto duchovní. Ale je duchovní i uvnitř? Z vnějšího pohledu vypadáš jako božská bytost. Ale co je uvnitř? Chci o tom něco vědět. Povstane uvnitř tebe někdy hřích? Povstane uvnitř tebe zlo? Povstanou uvnitř tebe hříšné myšlenky?“

Eknath pravil: „Rád ti odpovím. Ale nejdřív dovol, abych řekl něco důležitějšího, než to zapomenu. Včera jsem si náhodou všiml tvé dlaně a viděl jsem, že tvá smrt je hodně blízko. Za sedm dní zemřeš. Tak mě napadlo, že ti to povím a až pak odpovím na tvou otázku. Nerad bych na to zapomněl. A teď zopakuj svou otázku.“

Mladík po celou dobu seděl, ale náhle vstal a řekl: „Zítra se vrátím, tedy jestli to bude možné.“ Třásly se mu ruce a nohy.

Eknath se zeptal: „Nač ten spěch? Sedm dní je hodně. Tak proč propadáš panice? Navíc každý musí jednou zemřít.“

Nastal sedmý den, slunce zapadalo a členové jeho rodiny plakali. Přišli sousedé a mladík ležel na posteli. Náhle přišel k domu Eknath. Ve vzduchu byla cítit smrt. Když lidé spatřili Eknatha, ještě víc se rozplakali.

Připomnělo mi to další příběh...

Povím vám příběh...