Date: 2024-07-25T22:00:00+00:00
Description: Michael Connelly – Andělský let
Publisher: Nakladatelství Slovart
Rights: Copyrighted

Michael Connelly

ANDĚLSKÝ LET

Elektronická kniha

Copyright © Hieronymus, Inc. 1998

Translation © Alena Raková – dědicové, 2023

Czech edition © Nakladatelství Slovart, s. r. o., Praha 2024

Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo využita žádným způsobem a žádnými prostředky, elektronickými nebo mechanickými, včetně fotokopií, nebo zaznamenána do informačních systémů bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., v Praze roku 2024

Z anglického originálu Angels Flight přeložila Alena Raková

Editor Jan Pavel

Sazba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Cena uvedená na obálce je nezávazným
doporučením pro koncové prodejce.

ISBN 978-80-276-0950-5

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1
www.slovart.cz

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2024

Věnováno McCaleb Jane Connellyové

1

To slovo zaznělo z jeho úst nezvykle cize, jako by promluvil někdo jiný. Ve vlastním hlase se mu ozývala naléhavost, kterou nepoznával. Obyčejné haló, které nedočkavě pronesl do telefonu, bylo plné naděje hraničící téměř se zoufalstvím. Ale hlas, jenž se mu ozval, nebyl ten, který toužil slyšet.

„Detektiv Bosch?“

V tu chvíli se cítil pošetile. Zajímalo ho, jestli si volající povšiml napětí v jeho hlase.

„Tady poručík Michael Tulin. Je to Bosch?“

Jméno Boschovi nic neříkalo a chvilkovou starostí o to, jak zněl jeho hlas, mu projel do mozku osten strachu.

„Ano, Bosch. Co je? Nějaká nehoda?“

„Čekejte, přepojím vás k zástupci náčelníka Irvingovi.“

„Co se…“

Ozvalo se cvaknutí a bylo ticho. Bosch si uvědomil, kdo je Tulin – Irvingův pobočník. Bosch strnule stál a čekal. Rozhlédl se po temné kuchyni; okénko ve dvířkách trouby zářilo bledým světlem. Jednou rukou držel u ucha telefon, druhou si nevědomky položil na břicho, kde se mu v útrobách svými chapadly svíjela chobotnice strachu a hrůzy. Podíval se na svítící číslice na hodinách sporáku. Byly dvě hodiny po půlnoci – od chvíle, kdy se na ně díval naposledy, uběhlo teprve pět minut. Tohle není běžný postup, napadlo ho najednou, když čekal na spojení. Tohle přece nevyřizujou telefonicky. Přijdou až k vám domů. Tohle vám řeknou tváří v tvář.

Konečně. Irving na druhém konci linky zvedl telefon.

„Detektiv Bosch?“

„Kde je? Co se jí stalo?“

Uběhly další okamžiky mučivého ticha. Bosch čekal, oči zavřené.

„Promiňte?“

„Jenom mi řekněte, co s ní je! Myslím… je naživu?“

„Není mi moc jasné, detektive, o čem to mluvíte. Volám proto, že je nezbytně nutné, abyste co nejrychleji svolal svůj tým. Mám pro vás zvláštní úkol.“

Bosch otevřel oči. Pohlédl kuchyňským oknem do temného kaňonu pod svým domem. Sledoval očima strmou stráň dolů k dálnici a potom neméně strmý protější svah až nahoru k obdélníku hollywoodských světel zářících ve výseči cesty přes Cahuengský průsmyk. Rád by věděl, jestli každé to světlo znamená, že je tam někdo vzhůru a marně čeká na toho, kdo nehodlá přijít. Zahlédl v okně svůj odraz. Vypadal vyčerpaně. Dokonce i v temném skle rozeznával hluboké kruhy vyryté pod očima.

„Je to velmi naléhavé, detektive Boschi. Můžete okamžitě přijet nebo jste…“

„Samozřejmě, jsem v pořádku. Byl jsem teď jen trošku mimo.“

„No, je mi líto, že jsem vás vzbudil, ale na to byste měl být snad už zvyklý.“

„Ano, to jsem, všechno je v pohodě.“

Bosch mu neřekl, že ho nevzbudilo zazvonění telefonu. Že bloumal po temném domě a… čekal.

„Tak to rozjeďte, detektive. Už nám tam na místě činu stydne kafe.“

„Co se stalo?“

„To si řeknem, až sem dorazíte. Nechci, aby se to ještě déle protahovalo. Obvolejte svůj tým. Ať co nejdřív přijedou do Grand Street. Konečná stanice Andělského letu. Víte, o kterém místě mluvím?“

„Bunker Hill? Ale to není můj…“

„Vysvětlím vám to, až tady budete. Vyhledejte mě, hned jak se objevíte. Kdybych byl na dolní stanici, přijďte za mnou dolů, dřív než budete mluvit s někým jiným.“

„A co poručík Billetsová? Měla by…“

„O tom, co se děje, bude informována. Takhle jen ztrácíme čas. Tohle není prosba, je to rozkaz. Dejte své lidi dohromady a ať už jste tady. Vyjasnili jsme si to?“

„Jistě.“

„Tak jste očekáván.“

Irving zavěsil, aniž by čekal na odpověď. Bosch stál ještě chvíli s telefonem u ucha, přemítal, co se děje. Andělský let byl název lanové dráhy, která dopravovala lidi po příkrém svahu kopce jménem Bunker v centru Los Angeles, daleko za hranicemi Hollywoodu a působnosti tamního oddělení vražd. Jestliže měl Irving nějakého nebožtíka na Andělském letu, vyšetřování by mělo připadnout pod pravomoc policejního oddělení v městském centru. Pokud by případ nemohli zvládnout příslušní detektivové, ať už kvůli návalu práce či osobním problémům, anebo kdyby byl posuzován vzhledem k předpokládané reakci veřejnosti jako příliš důležitý nebo choulostivý, potom by ho hodili na krk detektivům z kriminálky. Skutečnost, že se sám zástupce náčelníka policie v sobotu v noci, hluboko před svítáním, v případu angažoval, ukazovala na poslední možnost. Ale důvod, proč povolal Bosche a jeho tým místo policistů z kriminálního oddělení, zůstával záhadou. Ať už měl Irving na Andělském letu cokoliv, nedávalo to smysl.

Bosch se ještě jednou zahleděl do temného kaňonu, spustil ruku s telefonem dolů a vypnul ho. Toužil si dát cigaretu, ale vydržel bez ní skoro celou noc. Teď by to neměl vzdát.

Otočil se a opřel o kuchyňský pult. Podíval se znovu na telefon, zvedl ho a zmáčkl tlačítko s předvolbou na Kizmin Riderovou. Jerrymu Edgarovi zavolá, až si promluví s ní. Bosch pocítil jistou známku úlevy, ale nechtěl si to připustit. Sice ještě nevěděl, co ho na Andělském letu čeká, ale určitě mu to odvede myšlenky od Eleanor Wishové.

Riderová se ozvala po dvou zazvoněních a zněla docela čile.

„Kiz, tady je Harry,“ řekl. „Máme práci.“

2

Bosch se s Riderovou a Edgarem dohodl, že se setkají na Hollywoodské policejní stanici, vyzvednou si služební vozy a potom se společně vydají do centra Los Angeles k Andělskému letu. Když sjížděl svým jeepem dolů do města, pustil si rádio a na zpravodajské stanici KFWB vyslechl mimořádnou reportáž o probíhajícím vyšetřování vraždy na trati historické lanové dráhy. Reportér vysílající z místa činu sděloval, že byla nalezena dvě mrtvá těla uvnitř jednoho z vozů lanovky a že se už dostavilo několik příslušníků kriminálního sboru. A tím také rozsah jeho informací končil, protože, jak poznamenal, policie obehnala žlutou páskou neobvykle rozsáhlý prostor kolem místa činu, takže se nemohl podívat blíže. Když Bosch dorazil na stanici, předal tuhle nepatrnou trošku vědomostí Edgarovi a Riderové, zatímco vypisovali formuláře na výdej tří služebních aut z vozového parku.

„Tak to vypadá, že budem hrát kriminálce zadělaný přicmrdávače,“ usoudil Edgar, a dal tak najevo své rozhořčení nad tím, že byl vytržen ze spánku jenom kvůli tomu, aby pravděpodobně strávil celý víkend poskakováním kolem čmuchalů z kriminálky. „My budem mít prd a oni slávu. A to ani tenhle víkend nemusíme trčet na telefonu. Proč si Irving vlastně nezavolal Rice, když už potřeboval tým z Hol-

lywoodu?“

Edgar měl pravdu. Tým číslo jedna – Bosch, Edgar a Riderová – nejenže tento víkend nesloužil, ale neměl ani telefonickou pohotovost. Kdyby Irving dodržoval předepsaný postup, měl volat Terryho Rice, který velel týmu číslo tři a který měl být přes víkend k dosažení na telefonu. Ale Boschovi už došlo, že Irving žádný oficiální postup nedodržoval, obzvlášť když zástupce náčelníka volal rovnou jemu, dřív než se dohodl s jeho přímou nadřízenou, poručíkem Grace Billetsovou.

„No, Jerry,“ řekl Bosch, více než zvyklý na partnerovo skuhrání, „za chvíli budeš mít možnost zeptat se zástupce náčelníka osobně.“

„Jo, jasně, zeptám se, a na příštích deset let se uprdelím dole v přístavu.“

„No, počkej, tam maj na stanici bezva veget,“ přisadila si Riderová, jenom aby Edgara trošku vytočila. Věděla, že Edgar bydlí ve Valley a že přeložení na policejní stanici v přístavní čtvrti by znamenalo dojíždět nekonečných devadesát minut dvakrát denně. Byla to takzvaná dálniční terapie, oblíbená metoda těch nahoře, jak neoficiálně potrestat nespokojence a problémové policisty. „Tam dělaj policajti tak šest, sedm vražd do roka.“

„No, to je sice moc pěkný, ale mě ať z toho vynechaj.“

„Víte co, vy dva?“ zasáhl Bosch. „Padáme a se všemi tě-

mi nesmysly se budem trápit později. Neztraťte se.“

Bosch zamířil po Hollywood Boulevardu na dálnici 101 a za minimálního provozu po ní sjížděl dolů do centra Los Angeles. V polovině cesty zkontroloval zpětné zrcátko a viděl vozy svých parťáků, jak se v jízdních pruzích proplétají za ním. Snadno je mezi ostatními auty rozpoznal i ve tmě. Nebylo divu. Všechny služební vozy detektivů byly natřeny černě a bíle a vypadaly naprosto stejně jako vozy policejních hlídek s jedinou výjimkou, že neměly přes střechu výstražná pohotovostní světla. Označit anonymní auta detektivů byl neskutečný nápad, který se zrodil v hlavě předchozího náčelníka policie. Celá ta akce byla podfuk, kterého se náčelník dopustil jen proto, aby splnil svůj slib daný občanům – dostat na ulici více policistů. Tím, že nechal vyměnit civilní auta detektivů za auta černobílá, vzbudil u veřejnosti mylný dojem, že městem projíždí mnohem více policejních hlídek. Kdykoliv potom promlouval k občanům, neopomenul hrdě oznámit, že počet policistů na ulicích se zvýšil o stovky. Ale jaksi zamlčel, že k nim započítává i detektivy v černobílých služebních vozech.

Zatím detektivové, ve snaze vykonávat svoji práci – kterou bylo třeba dělat hlavně nenápadně – jezdili v černobílých autech jako viditelné terče. Bosch ta auta přímo nenáviděl.

Nejednou, když už měl v ruce soudní příkaz a se svými lidmi se pokoušel zatknout obviněného nebo udělat domovní prohlídku, se akce zhatila, protože jejich příchod byl, a to v dostatečném předstihu, signalizován jejich vlastními auty. Bylo to neuvěřitelně stupidní a nebezpečné, ale protože to byl příkaz náčelníka, dodržovala ho všechna policejní oddělení, a to dokonce i potom, když nebyl jmenován do funkce na další pětileté období. Bosch jako mnoho detektivů losangeleské policie choval naději, že nový náčelník brzy vydá rozkaz, kterým se vozový park detektivů uvede do původního stavu. Zatím si nechával služební vůz na stanici, i když detektivové měli laskavé svolení vrchnosti, že mohou služebními auty jezdit domů. Ale Bosch nechtěl, aby mu před domem stálo černobílé policejní auto. Ne v LA. Nikdy nemůžete vědět, jakou hrozbu to může přilákat – třeba až za práh vašeho domu.

Dorazili do Grand Street ve dvě čtyřicet pět. Když Bosch zastavil u záboru, uviděl nezvykle velké množství policejních vozidel zaparkovaných podél chodníku na California Plaza. Zaznamenal furgony koronera a kriminální laboratoře, několik hlídkových vozů a o něco víc sedanů patřících detektivům – ne černobíle označené vozy, ale běžná, civilní auta, která i nadále používali kolegové z kriminálky. Zatímco čekal, až Edgar a Riderová zaparkují, otevřel si kufřík, vyndal z něho mobil a zavolal domů. Po pěti zvoněních převzal hovor záznamník a vlastní hlas mu řekl, ať zanechá vzkaz. Už to chtěl odkliknout, když se rozhodl, že vzkaz zanechá.

„Eleanor, to jsem já. Jsme na výjezdu… ale zavolej mi na pager nebo na mobil, až přijdeš, ať vím, že jsi v pořádku… hm, v pořádku, to je všechno. Tak ahoj – jo, teďka je asi dvě čtyřicet pět. Sobota ráno. Ahoj.“

Edgar a Riderová došli k jeho vozu. Odložil telefon a s kufříkem vylezl ven. Edgar, nejvyšší z nich, nadzvedl žlutou pásku ohraničující místo činu, oni ji podlezli, udali svá jména a čísla odznaků uniformovanému strážníkovi, který si je zapsal do seznamu, a vydali se přes California Plaza. Tohle kameny vydlážděné náměstí bylo centrem Bunker Hill. Vzniklo spojením dvou výškových kancelářských budov obložených mramorem, obytného věžáku a Muzea moderního umění. V jeho středu stála obrovitá fontána s vodní nádrží připravenou zrcadlit hru tryskající vody a blikajících světel, ale vzhledem k pozdní době byla čerpadla i světla vypnutá, takže její hladina nezrcadlila nic a voda byla klidná a černá.

Vzadu za fontánou byla umístěna stanice staré kabelové lanovky, které se říkalo Andělský let. Zrovna tak jako Los Angeles, Město andělů, v jehož centru se nacházela, i ona si vypůjčila jméno od poslů božích. Její horní stanice na California Plaza byla postavena v historizujícím dekorativním stylu a vedle stál malý domek s ještě původním tažným zařízením. Právě kolem téhle stavbičky se rojila většina vyšetřovatelů a uniformovaných policistů, jako by na něco čekali. Bosch se díval po vyholené blýskající se lebce, která náležela zástupci náčelníka policie Irvinu Irvingovi, ale nikde ji neviděl. Vkročil se svými partnery do davu a razil si cestu směrem k osamělému vozu lanové dráhy, který stál na konci trati. Cestou zaznamenal mnoho tváří patřících detektivům z kriminálního oddělení. Byli to muži, s kterými před léty, když ještě patřil k tomuto elitnímu sboru, pracoval. Pár jich Boschovi pokynulo nebo na něj zavolalo jménem. Bosch uviděl Francise Sheehana, svého dřívějšího parťáka, jak stojí sám opodál a kouří cigaretu. Bosch se odtrhl od svých kolegů a přešel k němu.

„Ahoj, Frankie,“ poklepal mu na rameno. Byl upřímně rád, že ho po čase vidí. „Co se to tady děje?“

„No ne, Harry! Kde se tu bereš?“

„Irving nás zavolal.“

„A sakra. Tedy promiň, parťáku, ale tohle bych nepřál ani svýmu nepříteli.“

„Proč, o co…“

„Radši si nejdřív promluv s Irvingem. Drží to pořádně pod pokličkou.“

Bosch zaváhal. Sheehan vypadal utahaně, ale Bosch svého dřívějšího parťáka v poslední době nevídal. Neměl ani ponětí, co mohlo vtisknout tmavé kruhy pod Frankieho laskavé oči nebo kdy se mu vryly do tváří. Na chvíli mu před očima vyvstala vlastní tvář, která se na něj z odrazu ve skle dívala poměrně nedávno.

„A jinak, Francisi, všechno dobrý?“

„Víc než kdy jindy.“

„Tak jo, ještě dáme řeč.“

Bosch se připojil k Edgarovi a Riderové, kteří stáli poblíž vozu lanové dráhy. Edgar nenápadně kývl hlavou vlevo od Bosche.

„Ty, Harry, vidíš to, co já?“ řekl tlumeným hlasem. „To je sám Chastain Čestný se svojí smečkou. Co tady ty blbečkové dělaj?“

Bosch se otočil a uviděl skupinku mužů z oddělení vnitřních záležitostí.

„Nemám tušení,“ odpověděl.

Chastain se s Boschem na chvíli zaklesli očima, ale Bosch se odvrátil. Nestálo za to plýtvat energií a nechat se vyčerpávat tím, že bude zírat na chlapa z OVZ. Místo toho se soustředil na to, aby zmapoval všechno dění na místě činu. Začínal být pěkně zvědavý. Spousta čmuchalů z kriminálky poflakujících se všude kolem, namyšlení fízlové z OVZ s Chastainem v čele, a sám zástupce náčelníka policie na místě činu – to všechno naznačovalo, že jde o něco mimořádného.

S Edgarem a Riderovou v závěsu si Bosch propracovával cestu k vozu lanovky. Byla v něm nainstalována přenosná světla a vůz byl osvětlen jako výkladní skříň. Uvnitř se činili dva policejní technici. Z toho Bosch poznal, že dorazil dost pozdě. Policejní technici totiž nevstupovali na scénu dřív, dokud koronerovi technici neskončili se svojí vstupní procedurou – prohlášení oběti za mrtvou, fotografování těla in situ, prohlídka těla kvůli zraněním, zbraním a identifikaci.

Bosch přistoupil k vozu a otevřenými dveřmi se podíval dovnitř. Technici měli v práci dvě těla. Žena byla rozhozena na jednom z vyvýšených sedadel umístěných kolem uličky procházející vozem. Na sobě měla šedivé legíny a bílé triko sahající ke stehnům. Na prsou se jí rozléval veliký krvavý květ. Vykvetl z místa, kde do ní pronikla jediná, přesně zacílená, smrtící kulka. Hlava se jí zvrátila dozadu, na parapet okna za sedadlem. Vlasy i rysy obličeje byly tmavé. Její rodokmen nejspíš sahal někam jižně od hranic. Na sedadle vedle těla ležela igelitová taška plná nějakých věcí, které Bosch neviděl. Nahoře z ní vyčuhovaly složené noviny.

U zadních dveří, na stupňovitě se zvedající podlaze vozu, leželo tváří k zemi tělo černocha v tmavě šedém obleku. Z místa, kde Bosch stál, bylo na muži viditelné jediné zranění – průstřel pravé ruky. Bosch věděl, že později bude tohle zranění v pitevní zprávě uvedeno jako zranění způsobené při obraně. Muž zdvihl ruku v marném pokusu odrazit výstřel. Podobné reakce Bosch vídával často, během všech těch let služby, ale znovu a znovu ho zaráželo, jak zoufale se lidi pokoušejí smrti uniknout. Zvednout ruku, abyste zastavili kulku, je snad to nejzoufalejší gesto.

I když mu technici občas zastiňovali výhled, viděl přímo skrz vůz lanovky dolů po trati až k dolní stanici na Hill Street, ležící o nějakých sto metrů níže. Stanice byla na úpatí Bunker Hill a stál v ní druhý vůz lanovky, který byl přesným duplikátem vozu nahoře. U vchodu do stanice viděl Bosch další detektivy, jak se motají kolem turniketů, a na druhé straně ulice zavřenou bránu do staré tržnice Grand Central Market.

Když ještě jako kluk jezdil touhle lanovkou, snažil se přijít na to, jak vlastně funguje. Pořád si to pamatoval. Dva stejné vozy v protiváze. Když jel jeden po trati nahoru, druhý jel dolů a naopak. Navzájem se míjely v polovině trati. Už je to spoustu let. Jezdíval Andělským letem dávno předtím, než se Bunker Hill přerodil v prosperující obchodní centrum s výškovými budovami ze skla a mramoru, s elegantními obytnými komplexy, s množstvím muzeí a fontán, kterým se honosně říká vodní zahrady. Tenkrát byl Bunker Hill místem, kde se kdysi velkolepé viktoriánské domy začaly měnit v ošuntělé penzióny. A Harry jezdíval s maminkou nahoru, aby se na Bunker Hill poohlédli po nějakém místě, kde by mohli bydlet.

„Konečně, pan detektiv Bosch.“

Bosch se obrátil. Zástupce náčelníka policie Irving stál v otevřených dveřích malého domku, ve kterém byla strojovna a tažné zařízení lanovky.

„Všichni vy tam,“ zavolal a naznačil Boschovi, aby šel s ostatními dovnitř. Vstoupili do úzké místnosti, jejíž nevelký prostor převážně vyplňovala obrovská tažná kola, která kdysi posunovala vozy lanovky po strmé trati nahoru a dolů. Bosch si vzpomněl, jak někde četl, že když byl Andělský let před pár lety zrenovován a zhruba po čtvrtstoleté přestávce znovu uveden do provozu, lana i kola byla nahrazena elektrickým systémem monitorovaným počítačem.

Po jedné straně kol umístěných uprostřed místnosti bylo u stěny místo právě tak pro malý stolek a dvě rozkládací židle. Na druhé straně byl počítač s ovládacím panelem, křeslo operátora a stoh lepenkových krabic. Vrchní byla otevřená a v ní štos letáčků o historii Andělského letu.

U vzdálenější zdi, skrytý ve stínu za starobylým kolem, stál muž s rukama založenýma na prsou. Opíral se zády o zeď a zbrázděnou, od slunce zarudlou tvář měl skloněnou k podlaze. Bosch ho dobře znal. Kdysi pro kapitána Johna Garwooda, velitele kriminálního oddělení, pracoval. Z výrazu Garwoodovy tváře bylo zřejmé, že o něčem soustředěně hloubá. Na detektivy se ani nepodíval. Zůstali stát mlčky u dveří.

Irving šel k telefonu na stolku a zdvihl sluchátko. Když začal mluvit, pokynul Boschovi, aby zavřel dveře.

„Promiňte, pane,“ pronesl uctivě. „Už přijel tým z Hol-

lywoodu. Jsou tady všichni a můžeme začít.“

Chvilku poslouchal, řekl „na shledanou“ a zavěsil. Úcta v jeho hlase a použití slova „pane“ Boschovi napověděly, že Irving mluvil s náčelníkem policie. Další kuriozita v případu navíc.

„Tak a je to,“ obrátil se Irving k čekajícím detektivům. „Je mi líto, že jsem vás sem, lidi, vytáhl, obzvlášť když jste neměli službu. Ale mluvil jsem s vaší nadřízenou, poručíkem Billetsovou, a od téhle chvíle jste vyjmuti ze střídání směn v hollywoodském oddělení, a to do té doby, dokud se budeme zabývat tímhle.“

„A co je přesně ‚to‘, čím se zabýváme?“ zeptal se Bosch.

„Delikátní situace. Vražda dvou občanů.“

Bosch si přál, aby se už konečně dostal k jádru věci.

„Šéfe, vidím se tu motat tolik lidí z kriminálky, že by mohli vyšetřovat případ Bobba Kennedyho pěkně znova od začátku,“ řekl a letmo pohlédl na Garwooda. „A to ani nemluvím o těch nenápadných géniích z vnitřních záležitostí, co se tady potulujou jak andělé strážní nad propastí. Tak přesně – co tady děláme? Co od nás chcete?“

„Nic složitého,“ odpověděl Irving. „Jednoduše předávám vyšetřování vám. Teď je to váš případ, detektive Boschi. Kriminálku z toho stáhnem, jakmile se vaši lidé dostanou do obrazu. Jak jste asi postřehl, k případu se dostáváte se zpožděním. Je to nepříjemné, ale myslím, že pro vás takový handicap nic neznamená. Dobře vím, co umíte.“

Bosch na něj chvíli jen tak koukal, potom se znovu podíval na Garwooda. Kapitán stál bez pohnutí a nepřestával zírat do podlahy.

Bosch tedy položil zásadní otázku, která měla konečně vnést do téhle nepochopitelné situace jasno.

„Ten muž a žena ve voze lanovky – co je to za lidi?“

Irving pokýval hlavou.

„Byli – to je pravděpodobně přesnější výraz. – Byli. – Žena se jmenuje Catalina Perezová. Co je přesně zač a co dělala na Andělském letu, to ještě nevíme. Ale asi je to jedno. Vypadá to, že byla zrovna v nesprávném čase na nesprávném místě. To už bude na vás, abyste si to oficiálně ověřili. Každopádně s tím mužem se to má jinak. Byl to Howard Elias.“

„Ten advokát?“

Irving přikývl. Bosch slyšel, jak se Edgar nadechl a zadržel dech.

„Tohle je na beton?“

„Naneštěstí.“

Bosch se podíval za Irvinga a skrz okénko pokladny ven. Viděl přímo do vozu lanovky. Technici stále pracovali, právě se chystali vypnout světla, aby se podívali pomocí laseru po otiscích prstů. Pohled mu spočinul na ruce prostřelené kulkou. Howard Elias. Bosch pomyslel na všechny případné podezřelé, z nichž mnozí právě v tomto okamžiku postávají venku na stráži.

„Heleďte, nechtěl bych se mýlit,“ ozval se podrážděně Edgar, „ale když jde o vyšetřování týhle vraždy, asi se docela šikne, když si lidi všimnou, že nejsme v týmu všichni bílí, že jo? Nepočítáte s tím tak náhodou, šéfe?“

„Dávejte si pozor na jazyk, detektive,“ obořil se na něj Irving zlostně, čelistní svaly na lících vystouplé zadržovaným hněvem. „To, co říkáte, je nepřijatelné.“

„Koukněte se, šéfe, akorát chci říct, že jestli hledáte ňákýho hodnýho černýho ‚strýčka Toma‘, co by kopal za váš department, tak mě z toho vy…“

„To s tím nemá co dělat,“ přerušil ho Irving. „Ať se vám to líbí nebo ne, byl jste nasazen na tenhle případ. Očekávám, a to od každého z vás, že se mu budete věnovat s maximální profesionalitou a pečlivostí. To hlavní, co vyžaduji, jsou výsledky, zrovna tak jako náčelník policie. Všechno ostatní nic neznamená. Absolutně nic.“

Po krátké odmlce, během které Irvingovy oči sklouzly z Edgara na Riderovou a potom na Bosche, zástupce náčelníka pokračoval.

„U policie – slouží jenom jedna rasa,“ prohlásil pateticky. „Ani černá, ani bílá. Jedině rasa modrá – stvořená z modři našich uniforem.“

3

Proslulost, které se Howard Elias těšil jako právní zástupce ve věcech občanskoprávních, nezískal díky klientům, které zastupoval – ti by mohli být přinejlepším označeni jako podnikavci na samém okraji zákona, když ne přímo kriminálníci. Ale to, co učinilo Eliasovu tvář a jeho jméno známým v celém Los Angeles, bylo mistrné využívání všech možností médií, Eliasova zručnost, jak píchnout právě do zaníceného nervu rasismu ve městě, a v neposlední řadě skutečnost, že jeho právní praxe byla plně postavena na jediné odborné specializaci: HOWARD ELIAS versus LOS ANGELES

POLICE DEPARTEMENT.

Za téměř dvě desítky let si zajistil více než komfortní živobytí tím, že v zájmu občanů, kteří se nějak dostali do konfliktu s LAPD, podával u soudu jednu žalobu za druhou. Elias žaloval řadové policajty, detektivy, náčelníka policie i samotnou instituci. Když obžalobu proti policejnímu oddělení předkládal soudu, nevybíravě pálil na všechny strany a mezi obžalovanými uvedl kohokoliv, byť jen vzdáleně spojeného s podstatou případu. Jestliže byla prchající osoba, podezřelá z vloupání, pokousána policejním psem, potom Elias zažaloval v zájmu zraněné osoby jmenovitě psa, jeho psovoda a všechny osoby psovi nadřízené od psovoda až k náčelníkovi policie. A aby snad toho nebylo málo, zažaloval ještě psovodova instruktora z policejní akademie a také krmiče provinivšího se psa.

Ve svých televizních „informačních vstupech“ i při „náhodných setkáních s médii“, což byly mistrně řízené tiskové konference na schodech Okresního soudu Spojených států, se Elias předváděl jako bdělý strážce lidských práv, jako osamělý hlas ozývající se proti zlořádu fašistické a rasistické

polovojenské organizace známé jako Losangeleské policejní oddělení. Jeho kritikům – a ti pocházeli od příslušníků policejního sboru v LA až k představitelům města a státním zástupcům – připadal Elias sám jako rasista, jako nemravný mravokárce, který pomáhá prohlubovat propast v již tak dost rozděleném městě. Elias byl pro ně bahno právního systému, šarlatán soudních síní, který může sáhnout do balíčku karet kamkoli a vždycky vytáhne rasovou kartu.

Eliasovi klienti mívali obvykle tmavou pleť. Vedl si více než obratně v úloze mluvčího veřejnosti a dokonale ovládal selektivní používání faktů. Díky těmto schopnostem dokázal ze svých klientů stvořit hrdiny losangeleského lidu, symbolické oběti svévolné policie, která se vymyká každé kontrole. Mnozí z obyvatel jižní části města mu připisovali zásluhu za to, že sám a bez pomoci drží celý losangelský policejní sbor v šachu, aby se vůči občanům nechoval jako okupační armáda. Howard Elias byl jedním z mála lidí ve městě, kteří byli v jednotlivých městských čtvrtích, a to ve stejnou dobu, buď vroucně oslavováni, nebo nenávistně zatracováni.

Ale jen pár lidí ze všech těch Eliasových ctitelů vědělo, že celá jeho advokátní praxe stojí na jednom jediném paragrafu zákona. Podával žaloby výhradně k federálnímu soudu a podle ustanovení Zákoníku občanského práva Spojených států amerických si mohl své poplatky – za každý soudní proces, který vyhrál – naúčtovat městu Los Angeles.

Prohra Rodneyho Kinga, zpráva Christopherovy komise, která bezprostředně po Kingově procesu ostře kritizovala LAPD, a rasovou nevoli vzbuzující proces s O. J. Simpsonem vrhaly na práci policie stín, který Elias obratně nechával dopadat na každou svoji žalobu. A tak pro něj nebylo nijak těžké vyhrávát u soudu spory vedené proti Losangeleskému policejnímu oddělení a přimět porotu, aby v rozsudku požadovala alespoň symbolickou úhradu škod žalující straně. Nikdy si žádný z porotců neuvědomil, že svými rozsudky umožňuje, aby Elias naúčtoval městu a jeho daňovým poplatníkům, tedy i jim, stovky tisíc dolarů za právní poplatky.

Případ psího kousnutí, který se stal přímo učebnicovým případem Eliasovy advokátní praxe, posoudila porota jako násilné poškození práv žalující strany. Ale protože žalující stranou byl zloděj s dlouhým rejstříkem trestů, porota mu přiřkla náhradu způsobené škody ve výši jednoho dolaru. Záměr poroty byl jasný – spíše poslat vzkaz policejnímu oddělení než nechat kriminálníka zbohatnout. Ale tohle Eliase nezajímalo. Výhra jako výhra. Podle federálních předpisů potom předložil městu účet na 340 000 dolarů za právní poplatky. Město spustilo povyk a nechalo účet překontrolovat, ale i pak to pořád dělalo více než polovinu požadované částky. Porota vskutku věřila – jako poroty před ní i po ní – že uštědřila policii morální ťafku, ale netušila, že v podstatě platí za Eliasovy půlhodinové televizní vstupy na Channel Nine, za jeho auto značky Porsche a prvotřídní obleky, v nichž se objevoval v soudní síni, i za jeho okázalý dům na Baldwin Hills.

Elias samozřejmě nebyl jediný. Ve městě byly tucty advokátů, kteří se specializovali na spory s policií ve věcech občanskoprávních a dolovali finance ze stejného federálního ustanovení, jež jim umožňovalo tahat z městské pokladny částky daleko převyšující náhrady škod jejich klientům. Ne všichni byli ale tak cyničtí a motivováni pouze penězi. Eliasovy soudní procesy, i procesy těch ostatních, vnesly do činnosti losangeleské policie také pozitivní změny. To museli uznat i jejich nepřátelé – sami policisté. Například potom, co tyto občanskoprávní spory upozornily na nadměrně vysoký počet úmrtí příslušníků menšin, přestala policie praktikovat svou běžnou metodu – deptat podezřelé používáním obojku. Soudní procesy se také zasloužily o zlepšení podmínek a bezpečnosti v místních vězeních. Soudy se zabývaly dalšími a dalšími případy a občanům se otevřela schůdná cesta, jak podat stížnost na hrubé zacházení ze strany policie.

Nikdo z ostatních advokátů ovšem nesahal Eliasovi ani po ramena. Měl mediální šarm a dar řeči jako herec. Taky se zdálo, že co se týče výběru klientů, neuplatňuje žádná kritéria. Zastupoval překupníky drog, kteří si stěžovali, že byli týráni při výslechu. Zloděje, kteří okradli chudáky, ale ohrazovali se proti tomu, že byli při pronásledování zbiti policií. Lupiče, kteří stříleli po svých obětech, ale řvali faul, když na obrátku policie postřelila je. Eliasův oblíbený výrok – používal ho jako leitmotiv při svých televizních vystoupeních a kdykoliv se mu kamera podívala do tváře – byl ten, že zneužití moci je zneužití moci bez ohledu na to, že obětí byl

zločinec. Vždycky si pospíšil zahledět se do kamery a prohlásit, že jestli se bude zneužití tolerovat tehdy, když míří na viníka, nebude trvat dlouho a jeho terčem se stane nevinný.

Elias byl rutinní praktik. V posledních deseti letech zažaloval oddělení více než stokrát a vyhrál výrok poroty ve více než polovině soudních pří. Elias Howard bylo jméno, které zmrazilo mozek policajta, když ho jen zaslechl. Jestli jste patřili k oddělení, mohli jste s jistotou očekávat, že pokud vás Elias zažaluje, tak to nebude žádný malý proces, který se prostě nějak vyřeší a smete ze stolu. Elias nepřipouštěl mimosoudní urovnání žaloby – jaksi nenacházel v Občanském zákoníku nic, co by mu dávalo k urovnávání sporů svých klientů podnět. Zkrátka, když Elias zacílil obžalobu na vás, s gustem vás vláčel celým tím divadlem určeným pro veřejnost. Následovaly tiskové konference, tisková prohlášení, novinové titulky, televizní pořady. Měli jste štěstí, když jste z toho vyšli celí, natož pak s policejním odznakem.

Anděl pro jedny, ďábel pro druhé. Howard Elias byl nyní mrtvý, zastřelený na trati Andělského letu. Bosch sledoval malým okénkem za Irvingem, jak v temných oknech vozu poletují oranžové záblesky laserového paprsku, a uvědomoval si, že se teď nalézají v klidu před bouří. Za pouhé dva dny měl začít Eliasův největší případ – soudní proces proti LAPD, v médiích nazývaný „případem Černého bojovníka“. Měl být zahájen u Federálního okresního soudu v pondělí ráno volbou poroty. Náhodná shoda mezi smrtí Eliase a začátkem procesu, kterou bude veřejnost nejspíš chápat jako shodu velmi nenahodilou, by mohla během vyšetřování právníkovy smrti vyvolat na Richterově stupnici veřejného mínění snadno stupeň sedm. Menšinové skupiny začnou vyřvávat svůj hněv a spravedlivé podezření. Bílí v západní části města budou šeptat o svém strachu z dalších rasových bouří. Bosch v tomhle ohledu souhlasil s Edgarem, i když z jiného důvodu než jeho černý parťák. Přál si, aby tímhle vyšetřováním proklouzl jejich tým bez povšimnutí.

„Šéfe,“ řekl a přeostřil zpět na Irvinga „až vyjde najevo, kdo… tedy myslím, až novináři zjistí, že to byl Elias, tak to budem…“

„To není vaše věc, detektive Boschi. Vy se starejte o vyšetřování. Náčelník a já se budeme starat o sdělovací prostředky. Vy si dávejte pozor na jazyk, ať vám o tom neuklouzne ani slovo. Slyšeli jste? Ani slovo.“

„Na média se můžem vykašlat,“ vstoupila do debaty Riderová. „Ale co jih LA? Lidi tam budou…“

„Všechno je zařízené,“ skočil jí do řeči Irving. „Oddělení zavádí pohotovostní plán na potlačení veřejných nepokojů počínaje příští směnou. Budou se sloužit dvanáctky a zase dvanáctky tak dlouho, dokud neuvidíme, jak město na Eliasův případ reaguje. Nikdo, kdo viděl všechny ty násilnosti v dvaadevadesátém, to nechce zažít znovu. Ale opakuju. O veřejnost se nestarejte. Vy máte na starost jiné věci.“

„Nenechal jste mě domluvit. Nechtěla jsem říct, že budou nepokoje. Ale že lidi budou rozzlobený a podezřívavý. Jestli si myslíte, že to můžete ignorovat nebo snad potlačit tím, že nasadíte na jih víc policajtů…“

„Detektive Riderová, to není vaše starost. Vyšetřování, pouze vyšetřování!“

Bosch si všiml, že neustálé Irvingovo přerušování, a ještě ty řeči o tom, aby se jako černoška nestarala o vlastní komunitu, Riderovou pořádně nadzvedly. Měla to napsané ve tváři a Bosch její reakce už znal. Rozhodl se zasáhnout dříve, než jeho parťačka pronese něco nepřípustného.

„Budem na to potřebovat víc lidí. Ve třech bychom jenom alibi prověřovali celé týdny, možná i měsíce. Tenhle případ se musí vyšetřit rychle, ne kvůli samotnému případu, ale kvůli lidem. My tři na to nestačíme.“

„Tak o to je taky postaráno,“ samolibě se usmál Irving. „Dostanete veškerou pomoc, kterou budete potřebovat. Ale ne z kriminálního oddělení. To by byl konflikt zájmů kvůli té záležitosti Michaela Harrise.“

Bosh zaznamenal, jak se Irving vyhnul tomu, aby dotyčnou kauzu nazval případem Černého bojovníka, a místo toho použil jméno postiženého.

„Proč my?“ položil Irvingovi otázku, na kterou pořád nemohl najít odpověď.

„Cože?“

„Chápu, proč z toho vypadla kriminálka. Konflikt zájmů, dobře. Ale kde je mordparta z města? Tady jsme mimo náš rajón, a navíc nemáme službu. Tak proč my?“

Irving slyšitelně vydechl.

„Všichni detektivové z Místního oddělení městského centra jsou tenhle i ten příští týden na výcviku v Policejní akademii. Skupinová terapie a potom seminář FBI o nových vyšetřovacích technikách na místě činu. Jejich výjezdy přebírala kriminálka. Tenhle taky. Jakmile zjistili, kdo je ten s kulkou v hlavě, kontaktovali mě a po následné diskusi s náčelníkem policie bylo rozhodnuto, že případ předáme vám. Jste výborný tým. Jeden z nejlepších. Vyřešili jste čtyři vaše poslední případy, mezi nimi i ten s vajíčky natvrdo, jak jsem byl informován. Plus, a to je to hlavní, Elias na nikoho z vás nepodal žalobu.“

Ukázal palcem přes rameno směrem k místu činu, k vozu lanové dráhy. Přitom pohlédl na Garwooda, ale kapitán měl pohled stále zavrtaný do podlahy.

„Žádný konflikt zájmů,“ zdůraznil Irving. „Správně?“

Tři detektivové přikývli. Bosch býval během těch pětadvaceti let služby u policie žalován dost často, ale nějak se mu vždycky podařilo nezaplést se s Eliasem. Jenže stejně nevěřil, že Irvingovo vysvětlení bylo úplné. Věděl, že Edgar už na důvod, proč byli vybráni, narážel. Důvod pravděpodobně mnohem důležitější, než byla skutečnost, že nikdo z nich nebyl Eliasem zažalován. Oba Boschovi partneři byli totiž černí. To se mohlo Irvingovi z mnoha důvodů hodit. Bosch věděl, že Irving by svůj oblíbený výrok, že oddělení má jen jednu tvář a jednu rasu – tu modrou –, klidně spláchnul do záchodu, kdyby potřeboval dostat před kamery černou tvář policisty.

„Nechci, aby se moji lidé promenovali před kamerami, šéfe,“ řekl Bosch. „Když máme případ, tak na něm makáme a o nějakou televizní hitparádu nemáme zájem.“

Irving na něj hleděl s hněvem v očích.

„Jakže jste mě oslovil?“

Bosch byl na chvíli vyveden z míry.

„Oslovil jsem vás… šéfe.“

„Ach tak, výborně. Jenom jsem chtěl vědět, jestli snad nenastalo nějaké nedorozumění ohledně toho, kdo v téhle místnosti velí. Nebo snad ano, detektive?“

Bosch se podíval dozadu za Irvinga, ven z okna. Cítil, jak rudne ve tváři, a rozčílilo ho, že se neovládá.

„Ne, není,“ řekl.

„Tak to je dobře,“ pokývl Irving, už beze stopy napětí v hlase. „Teď vás tu nechám s kapitánem Garwoodem. Seznámí vás s tím, co zatím kriminálka zjistila. Až s tím skončí, promluvíme si, jakou strategii v tomhle případě zvolíme.“

Obrátil se ke dveřím, ale Bosch ho zarazil.

„Ještě jedna věc, šéfe.“

Irving se k němu otočil nazpátek. Bosch už nalezl ztracenou rovnováhu. Měřil si zástupce náčelníka klidným pohledem.

„Jistě si uvědomujete, že v souvislosti s Eliasem dojde na prověřování policajtů. Spousty z nich. Musíme projít všechny Eliasovy případy, nejen ten Černého bojovníka. Takže musím vědět předem – všichni to musíme vědět – jestli si přejete, vy a náčelník policie, aby… hm… aby tady platilo… že když se kácí les, lítají třísky…“

Nedokončil větu a Irving na to nic neřekl.

„Musím chránit své lidi,“ vysvětloval Bosch. „Když jde o případ téhle kategorie… musíme mít předem ve všem jasno.“

Říct tohle Irvingovi v přítomnosti Garwooda a ostatních byl poměrně hazardní tah. Ale i když tím Bosch nejspíš Irvinga naštval, pokud z něj chtěl vymámit odpověď před Garwoodem, musel riskovat. Kapitán byl v oddělení mocný muž. A Bosch mu chtěl dát najevo, že bude se svým týmem postupovat podle rozkazů nejvyššího vedení, i když ty třísky budou lítat na Garwoodovy lidi.

Irving dlouho mlčel a upřeně se na Bosche díval.

„Vaše drzost byla vzata na vědomí, detektive Boschi,“ pronesl ironicky.

„Ano, pane. Ale jaká je odpověď?“

„Nechte je lítat, detektive. Zemřeli dva lidé, kteří by mrtví být neměli. Nezáleží na tom, kdo jsou. Použijte všechny vaše schopnosti. A ať už ty třísky lítají – padni komu padni.“

Bosch přikývl. Irving se otočil ke dveřím, a než odešel z místnosti, pohlédl rychle na Garwooda.

4

Ty, Harry, nemáš cigáro?“

„Bohužel, kapitáne, snažím se s tím přestat.“

„Já taky. Ale myslím, že to znamená jen jediný. Že si je člověk spíš půjčuje, než kupuje.“

Kapitán Garwood vyšel z rohu místnosti a odkašlal si. Nohou odsunul od stěny stoh krabic a sedl si na ně. Boschovi připadal starý a unavený, ale takový mu připadal i před těmi dvanácti lety, když pro něj pracoval. Garwood v něm nikdy nevzbuzoval žádné zvláštní pocity. Byl to takový ten lhostejný typ nadřízeného. Nestýkal se s mužstvem po službě, netrávil příliš mnoho času mimo svou kancelář a v úřadovně policistů. V té době si Bosch myslel, že to je možná dobře. Sice to v Garwoodových lidech neprobouzelo pocit oddanosti, ale ani nevytvářelo žádné nepřátelství. Možná to byl důvod, proč Garwood vydržel tak dlouho na jednom místě.

„No, tak to vypadá, že tentokrát máme ptáka ve svěráku,“ řekl Garwood. Potom se podíval na Riderovou a dodal: „Promiňte mi to rčení, detektive.“

Boschovi se za opaskem rozezvonil pager. Rychle ho sundal, vypnul pípátko a podíval se na displej. Nebylo to číslo domů, jak doufal. Poznal v něm soukromé číslo poručíka Grace Billetsové. Pravděpodobně chtěla vědět, co se děje. Jestli k ní byl Irving taky tak sdílný, jako když volal Boschovi, tak ví i ona velké nic.

„Něco důležitýho?“ zeptal se Garwood.

„To může počkat na později. Chcete s námi mluvit tady nebo půjdem na místo činu?“

„Nejdřív mě nechte, ať vám řeknu, co máme. Potom je místo činu vaše a můžete si tam dělat, co chcete.“

Garwood si sáhl do kapsy kabátu, vyndal balíček marlborek a začal ho otvírat.

„Myslel jsem, že jste chtěl cigaretu,“ poznamenal Bosch.

„To jsem chtěl. Tohle je moje krabička poslední záchrany. Neměl bych ji otvírat.“

Boschovi to nedávalo smysl. Pozoroval Garwooda, jak si zapaluje cigaretu. Potom nabídl Boschovi. Ten odmítavě zatřásl hlavou. Dal si ruce do kapes, aby se pojistil a náhodou si jednu nevzal.

„Nebude ti to vadit?“ zeptal se Garwood s cigaretou v ru-

ce a s poťouchlým úsměvem ve tváři.

„Mně ne, kapitáne. Já už mám asi plíce v háji, ale tady kolegové…“

Riderová a Edgar to odmávli.

Vypadali, že zrovna tak jako Bosch netrpělivě čekají, aby se konečně něco dozvěděli.

„Tak tedy,“ začal konečně Garwood. „Tohle je všechno, co víme. Poslední průběh téhle noci. Muž jménem Elwood… Elwood… počkejte chviličku.“

Ze stejné kapsy, do které dal předtím cigarety, vyndal malý bloček a zadíval se na nějaké čmáranice na vrchní stránce.

„Eldrige, jo, Eldrige. Eldrige Peete. Obsluhoval to tady sám – na řízení celé operace stačí jen jedna osoba – všecko dělá počítač. Už to tady chtěl zapíchnout. V pátek večer je poslední jízda v jedenáct. Bylo jedenáct. Než pošle horní vůz lanovky naposled dolů, vyjde ven, dojde k vozu, zavře a zamkne dveře. Potom se vrátí sem, dá příkaz počítači a pošle vůz dolů.“

Zase se obrátil na svůj notýsek.

„Ty vozy mají jméno. Tomu, co poslal dolů, říkaj Sinaj, a tomu, co přijel nahoru, Olivet. Prý jsou pojmenovaný podle těch pahorků v Bibli.

Když přijel Olivet nahoru, tak Eldrigeovi připadalo, že je prázdný. Tak jde ven, aby ho zamknul – protože pak ho musí ještě jednou poslat směrem dolů, zezdola vyjede zamčený vůz směrem nahoru a počítač oba vozy zastaví uprostřed trati, kde hezky vedle sebe stráví noc. Když má tohle hotový, padá pryč.“

Bosch se podíval na Riderovou a začal jakoby psát na dlaň. Riderová pochopila, z objemné kabely, kterou stále

tahala s sebou, vyndala notes s tužkou a začala dělat poznámky.

„Jenomže Elwood, tedy Eldrige, jde ven a chce Oliveta zamknout, ale – uvnitř dvě těla. Vycouvá ven, pádí sem a volá policii. Sledujete mě?“

„Zatím jo. Co dál?“

Bosche už napadlo, na co se musí Garwooda, a potom zřejmě Peeta, zeptat.

„Takže – kriminálka zaskakuje za mordpartu z města,“ pokračoval kapitán, „a ten telefonát se nakonec dostal ke mně. Poslal jsem čtyři muže a ti zajistili místo činu.“

„To si ani neprohlídli těla kvůli identifikaci?“

„Ne hned. Žádnou identifikaci každopádně nedělali. Postupovali podle předpisů. Promluvili s tím Eldrigem Peetem a jako další krok se podívali po nábojnicích a zajistili místo činu, než přijeli koronerovi lidi a dali se do toho. Chlápkovi chyběla náprsní taška a hodinky. Taky kufřík, jestli nějaký měl. Ale identifikovali ho podle dopisu, co měl v kapse. Panu Howardu Eliasovi. Když to zjistili, mí hoši si toho elegána bez dokladů pořádně prohlídli a potvrdili, že je to Elias. Potom samozřejmě zavolali mně a já zase Irvingovi a ten náčelníkovi a pak se rozhodlo, že je nutný zavolat váš tým.“

Poslední větu zformuloval tak, jako by se rozhodování účastnil osobně. Bosch pohlédl z okna. Pořád se tam motalo alespoň patnáct detektivů z kriminálky.

„Řekl bych, že ti vaši čtyři hoši nevolali jen vám, kapitáne,“ nadhodil Bosch.

Garwood se otočil a díval se z okna, jako by ho nikdy nenapadlo, že vidět zhruba patnáct detektivů na místě činu je něco neobvyklého.

„Předpokládám,“ řekl.

„Tak, a co se ještě stalo?“ vyptával se Bosch. „Co se dělo do chvíle, než vaši lidi zjistili, kdo to je, a že je stáhli z případu?“

„No, jak už jsem říkal, mluvili s tím Eldrigem Peetem a prohledali to venku kolem vozů. Nahoře a dole. Oni…“

„Žádný nábojnice?“

„Ne. Náš střelec byl pečlivka. Sesbíral je všechny. Ale víme, že používal devítku.“

„Jak na to přišli?“

„Ta druhá oběť, ta žena. Střela prolítla tělem a narazila na ocelový rám okna za sedadlem, zploštila se a spadla na podlahu. Pro balistiky je moc rozmašírovaná, ale pořád se z ní dá poznat, že to byla devítka. Hoffman tvrdí, že kdyby si mohl tipnout výrobní značku, tak by vsadil na Federal. Musíte doufat, že kulky z pitvy vám poskytnou lepší stopu, až se udělaj balistický zkoušky. Jestli k nim vůbec dojde.“

No bezva, pomyslel si Bosch. Devítka byla policejní ráže. A zastavit se a sebrat nábojnice, to nebylo nic jiného než promyšlené zametání stop. Obvykle se to nevidí.

„Myslí si,“ pokračoval Garwood, „že Elias to koupil, hned jak nastupoval do vozu. Ten chlap přišel a nejdřív ho střelil do prdele.“

„Do prdele?“ ozval se Edgar.

„Přesně tak. První rána šla na zadek. Podívejte, Elias právě nastupuje a je pár schodů nad úrovní nástupiště. Střelec přijde zezadu, napřáhne ruku se zbraní – a má ji v úrovni jeho zadku. Přitiskne hlaveň a vypálí první náboj.“

„A co dál?“ netrpělivě ho pobídl Bosch.

„No, myslíme si, že Elias padá a nějak se otočí, aby viděl, kdo to je. Zvedne ruku, ale střelec vypálí znova. Střela prolítne rukou do obličeje, přesně mezi oči. Zřejmě ho označíte jako smrtící výstřel. Elias klesne zpět na podlahu. Leží tváří k zemi. Střelec vstoupí do vozu a přidá ještě jednu ránu navrch dozadu do hlavy. Potom vzhlédne a vidí tu ženu, asi poprvé. Strefí ji z necelých dvou metrů. Přímý zásah do prsou a je po ní. Žádný svědci. Střelec vezme Eliasovi náprsní tašku a hodinky, posbírá pouzdra z nábojů a odejde. O pár minut později Peete přiveze vůz nahoru a najde těla. Teď víte to, co já.“

Bosch a jeho kolegové byli chvíli zticha. Scénář, který jim tu Garwood upředl, Boschovi neseděl, ale dokud nebyl na místě činu, aby se toho dověděl víc, nemohl ho kriti-

zovat.

„Nebyla ta loupež fingovaná?“ zeptal se Bosch konečně.

„Mně tak nepřipadala. Vím, že lidi z jihu to nebudou chtít slyšet, ale je to tak.“

Riderová s Edgarem mlčeli jak zkamenělí.

„Co ta žena?“ zeptal se Bosch. „Byla taky okradená?“

„Nezdá se. Tak si nějak myslím, že střelec nechtěl vstoupit do vozu. Ale hlavně – to Elias měl na sobě oblek alespoň za tisíc dolarů. On byl ten cíl.“

„A co Peete? Slyšel výstřely, křik, cokoliv?“

„Tvrdí, že ne. Říká, že přímo pod podlahou mají generátor. Pořád to tam hučí, jako když jede výtah, tak nosí na uších sluchátka. Nikdy nic neslyší.“

Bosch obešel navíjecí kola a podíval se na operátorovo stanoviště. Poprvé si všiml, že nahoře nad pokladnou je připevněno menší video s obrazovkou, rozdělenou na čtyři části, z nichž každá ukazovala jeden záběr ze čtyř kamer umístěných na trati Andělského letu – po jedné v každém voze a na dolní a horní stanici. V levém rohu obrazovky viděl záběr z vnitřku Oliveta. Policejní technici pořád ještě pracovali na tělech obou obětí.

Garwood přišel z druhé strany kola.

„Vidíš, takže taky žádný štěstí,“ ukázal na obrazovku. „Kamery jedou živě, žádnej záznam. Jsou jen na to, aby si operátor mohl zkontrolovat, že všichni jsou nastoupený a usazený, než nechá vůz rozjet.“

„Viděl…“

„Nedíval se,“ skočil mu do řeči Garwood, protože mu bylo jasné, na co se chce Bosch zeptat. „Jenom to zkontroloval oknem, myslel si, že vůz je prázdnej a nechal ho přivézt nahoru, aby ho mohl zamknout.“

„Kde je teď?“

„V Parker Centru. U nás v kanclu. Asi tam budeš muset zajít a promluvit si s ním sám.“

„Žádní další svědci?“

„Ani jeden. V jedenáct hodin večer je tady pěkně mrtvo. Ta tržnice dole zavírá v sedm. Nic jinýho kromě několika kancelářskejch budov tam není. Pár kluků se chystalo projít tady vedle ten činžák, ale pak došlo k identifikaci a jaksi je z toho stáhli.“

Bosch chodil po malé místnosti a přemýšlel. Zatím se neudělalo skoro nic a vraždy už byly čtyři hodiny staré. Takové zpoždění ho zlobilo, i když chápal důvody, které k němu vedly.

„Proč jel Elias Andělským letem? Přišli jste na to, než vás z toho vycouvali?“

„Asi se chtěl svést lanovkou nahoru na kopec, ne?“

„Ale no tak, kapitáne, jestli něco víte, proč nám neušetříte čas?“

„Nevíme, Harry. Projeli jsme evidenci obyvatel, bydlí na Baldwin Hills. To je pořádnej kus cesty od Bunker Hill. Nevím, proč jel zrovna sem.“

„A co místo, odkud šel?“

„To je trošku snazší. Elias má kancelář kousek odtud. V Bradburyho paláci. Zřejmě šel odtamtud. Ale kam…“

„Dobrý, a teď k té ženě.“

„Úplná neznámá. Mí chlapci ani nestačili začít a už z toho vypadli.“ Garwood pustil cigaretu na podlahu a rozdrtil ji podpadkem. Bosch to vzal jako signál, že je slyšení u konce. Rozhodl se, že se pokusí z Garwooda vymáčknout ještě něco.

„Naštvalo vás to, kapitáne?“

„A co jako?“

„No, že vás z toho stáhli. Že jsou vaši lidi na seznamu podezřelých.“

Na Garwoodových rtech zahrál slabý úsměv.

„Ne, nezlobím se. Chápu náčelníkovy důvody.“

„Budou s námi vaši lidi spolupracovat?“

Po chvíli váhání Garwood přikývl.

„Samozřejmě. Čím dříve s tím začnou, tím rychleji je očistíte.“

„A řeknete jim to?“

„Přesně takhle jim to řeknu.“

„Oceňujeme to, kapitáne. Řekněte mi, o kom z vašich lidí si myslíte, že by to mohl udělat?“

Tentokrát se Garwoodovy rty roztáhly do širokého úsměvu. Bosch studoval jeho zuby zažloutlé od tabáku a v tu chvíli byl rád, že on sám se pokouší přestat kouřit.

„Jsi chytrej kluk, Harry. Pamatuju si to.“

Nic jiného neřekl.

„Díky, kapitáne. Ale máte odpověď na tu otázku?“ Garwood se přesunul ke dveřím a otevřel je. Než vyšel ven, otočil se a podíval se na ně nazpátek, jeho oči cestovaly z Edgara na Riderovou a na Bosche.

„Ani jeden z nich, detektivové. To garantuju. Budete ztrácet čas, když budete tímhle směrem koukat moc dlouho.“

„Díky za radu,“ řekl Bosch.

Garwood vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

„No teda,“ ozvala se Riderová, „úplnej kapitán ‚Vampýr Drakula‘ nebo něco na ten způsob. Taky vychází ven jenom v noci?“

Bosch se usmál a přikývl.

„Pan Noční můra,“ řekl. „Tak, co si o tom myslíte?“

„Myslím, že jsme na bodě nula,“ ohodnotila situaci Riderová. „Ti jeho hoši nepřiznaj barvu, dokud je někdo nenachytá.“

„No jó, čmuchalové z kriminálky, co byste chtěli?“ přisadil si Edgar. „Ale nejsou zrovna proslavený tím, že jim to nějak moc pálí. Klidně si vsaděj na želvu místo na zajíce, a to každej den v tejdnu. Ale jestli si mám na něco tipnout já, tak říkám, že jsme v prdeli. Vy, já, Kiz, žádnej z nás nemůže vyhrát. Modrá rasa, k popukání.“

Bosch popošel ke dveřím.

„Půjdeme se podívat ven,“ navrhl a raději ukončil diskusi dřív, než se Edgar moc rozjede. Ne že by si jeho názorů nevážil, ale v tuhle chvíli jejich poslání pouze ztěžovaly. „Možná nás něco napadne, než si nás Irving zavolá.“

5

Počet detektivů postávajících kolem stanice lanové dráhy se konečně začal snižovat. Bosch sledoval, jak Garwood se skupinkou svých lidí přechází náměstí k zaparkovaným autům. Potom uviděl Irvinga, jak stojí vedle vozu lanovky a mluví s Chastainem a třemi dalšími detektivy. Bosch je neznal, ale předpokládal, že jsou z oddělení vnitřních záležitostí. Zástupce náčelníka během rozmluvy živě gestikuloval, ale hlas měl tlumený, takže Bosch nezaslechl ani slovo. Nebyl si jistý, co přesně přítomnost OVZ znamená, ale neměl z toho příliš dobrý pocit.

Zahlédl Frankieho Sheehana, který se zpozdil za Garwoodem a jeho suitou. Chystal se odejít, ale jaksi s odchodem otálel. Bosch na něj kývl.

„Tak už vím, co jsi tím mínil, Frankie.“

„Jo, jo, Harry, někdy to padá tim podělaným navrch.“

„To tedy ano. Ty už jdeš pryč?“

„Kapitán nám řekl, abysme odtud všichni vypadli.“

Bosch k němu přistoupil a potichu se zeptal.

„Nějaký nápady, co bych si mohl vypůjčit?“

Sheehan se díval na vůz stojící na trati, jako by se poprvé zamýšlel nad tím, kdo tak ty dva lidi uvnitř mohl zastře-

lit.

„Jedině to, co asi napadá každýho. A hlavně si myslím, že jde o zbytečnou ztrátu času. Ale vy ho ztrácet musíte, že jo, rozkaz je zkrátka rozkaz. Jak jsi to říkával? Hrát na branku, a přitom si hlídat všechny hráče soupeře.“

„Přesně. Napadá tě někdo, s kým bych měl začít?“

„Jo, jo. Se mnou.“ Zeširoka se usmál. „Nenáviděl jsem toho vymydlenýho hajzla. Víš, co teď udělám? Teď pudu, najdu si otevřenej krám s drinkama a koupím si tu nejlepší irskou whisky, co tam maj. Udělám si malou oslavičku, Hieronyme. Protože Howard Elias byl zkurvená svině.“

Bosch přikývl. Policisté výraz „zkurvená svině“ téměř nepoužívali. Slýchali ho často, ale používali zřídka. Pro většinu poldů to byla nejhorší věc, kterou jste komu mohli říct. Pokud to vyřkli, znamenalo to jen jedno: že ta osoba porušila zákon, že nemá žádnou úctu k udržovatelům práva, a proto ani k pravidlům a obyčejům společnosti. Vrahové policistů byli nad vší pochybnost vždycky svině zkurvený. Zástupci obhajoby si tenhle název vysloužili čas od času. A Howard Elias rozhodně na seznamu zkurvenejch sviní nechyběl. Byl hned na prvním místě.

Sheehan nedbale zasalutoval a vydal se směrem přes náměstí. Bosch si natáhl gumové rukavice, aby se mohl věnovat vnitřku vozu. Světla už zase svítila, dva technici na místě činu s laserem skončili. Jednoho z nich, Garyho Hoffmana, znal. Techničku, kterou Hoffman zaučoval, Bosch sice neznal, ale hodně o ní slyšel. Byla to atraktivní Asiatka s obrovským poprsím. Bývala častým námětem diskusí detektivů, které Bosch chtě nechtě vyslechl v místnosti mužstva. Týkaly se samozřejmě dívčiných atributů a hlavně dohadů o jejich pravosti.

„Gary, už se dá jít dovnitř?“ naklonil se Bosch dveřmi do vozu.

Hoffman vzhlédl od kufříku na nářadí, ve kterém nosil své nádobíčko. Rovnal si do něj věci a připravoval se na odchod.

„Jo, už můžeš. Balíme to. Ten případ je tvůj, Harry?“

„Už je to tak. Nemáš pro mě nějakou dobrou zprávu? Ať mám šťastný den?“

Bosch vešel do vozu, Edgar a Riderová za ním. Pokud stál vůz šikmo na svahu, jeho podlahu tvořila řada schodů zvedajících se od jedněch dveří ke druhým. Také sedadla se stupňovitě zvedala po obou stranách vozu. Bosch se díval na dřevěné latě sedadel a náhle si připomněl, jak ho tlačily do kostnatého zadku, když byl ještě kluk.

„Bohužel,“ odpověděl Hoffman. „Žádný evidentní důkazy.“

Bosch přikývl a sestoupil o pár schodů níž k prvnímu tě-

lu. Prohlížel si Catalinu Perezovou tak, jak si někdo prohlíží

sochu v muzeu. Nestudoval tělo před sebou jako lidskou bytost. Všímal si detailů, sbíral dojmy. Jeho oči padly na krvavou skvrnu a malou trhlinku, kterou střela zanechala v bílém tričku. Ta střela zasáhla přímo životní centrum.

„Z pekla přesný, hm?“

To byla ta technička, kterou Bosch neznal. Podíval se na ni a přikývl. Právě myslel na stejnou věc, že střelec byl někdo, komu zkušenosti se střelnými zbraněmi rozhodně nechyběly.

„Vlastně, ahoj – myslím, že jsme se ještě nepotkali. Jsem Sally Tamová.“

Podala mu ruku a Bosch jí potřásl. Nic příjemného. Oba měli gumové rukavice. Řekl jí své jméno.

„Ach,“ usmála se obdivně. „Někdo o vás právě mluvil. Případ vajíček natvrdo.“

„To byla jen náhoda.“

Bosch věděl, že se na slávě toho případu veze déle, než si zasluhuje. A to jenom kvůli tomu, že reportérka z Timesů, která o případu slyšela, napsala článek zveličující Boschovy schopnosti tak, že vypadal jako přímý potomek Sherlocka Holmese.

Bosch ukázal za Tamovou a řekl, že by se potřeboval podívat na druhé tělo. Stoupla si stranou a zaklonila se. Bosch proklouzl kolem ní a velice pečlivě si dával pozor, aby se o ni neotřel. Slyšel, jak se představuje Riderové a Edgarovi. Podřepl si, aby si mohl prohlédnout tělo Howarda Eliase.

„Takhle ležel?“ zeptal se Hoffmana, který seděl na bobku u svého kufříku s nářadím kousek od nohou mrtvého muže.

„Jo, řek bych, že jo. Otočili jsme ho, abysme se mu dostali do kapes, ale pak jsme ho vrátili zpět. Tamhle na tom sedadle jsou fotky z polaroidu, jestli to chceš mít zkontrolovaný dvakrát. Koronerovi lidi to vyblejskli, než se ho někdo dotknul.“

Bosch se otočil a podíval na fotografie. Hoffman měl pravdu. Tělo bylo ve stejné poloze, v jaké bylo nalezeno.

Vrátil se zpátky k oběti a oběma rukama obrátil hlavu, aby si mohl prohlédnout rány. Garwoodův popis byl správný, usoudil Bosch. Rána vzadu na hlavě byla ránou kontaktní. Ačkoliv byla částečně zakryta chomáčky vlasů slepených krví, pořád byly viditelné spáleniny od střelného prachu a jeho zbytky utvořily kolem rány tečkovaný vzorek

v soustředěném kruhu. Avšak výstřel do obličeje byl čistý. To se netýkalo krve – té tam bylo poměrně dost. Ale na kůži nebyl žádný střelný prach. Kulka zasáhla obličej z větší vzdálenosti.

Bosch zvedl Eliasovu paži a ruku obrátil dlaní nahoru, aby viděl vstupní ránu. Paže se snadno poddala. Rigor mortis ještě nenastal – noční studený vzduch jeho postup zpomaloval. Na dlani nebyly žádné popáleniny. Bosch trošku počítal. Žádné popáleniny na dlani znamenaly, že když vyšla kulka, ruka se střelnou zbraní musela být přinejmenším tak asi metr od dlaně napadené oběti. Jestli Elias vystrčil paži před obličej dopředu, potom se musí přidat další metr.

Edgar a Riderová se dostali k Eliasovu tělu. Bosch je cítil za sebou.

„Ze vzdálenosti kolem dvou a půl metru, skrz ruku, a ještě přesně mezi oči,“ řekl. „Ten chlápek umí střílet. Nesmíme na to zapomenout, až ho budem zatýkat.“

Nikdo z nich neodpověděl. Bosch doufal, že v jeho poslední větě našli jak povzbuzení, tak i varování. Už chtěl položit ruku mrtvého muže zpátky na podlahu, když si všiml dlouhého škrábnutí na zápěstí, které se táhlo po celé hraně Eliasovy dlaně. Usoudil, že toto zranění vzniklo, když mu někdo stahoval ze zápěstí hodinky. Prohlídl si ránu zblízka. Po celé délce škrábnutí neviděl žádnou krev. Byl to jen čistý dlouhý bílý vryp do povrchu tmavé kůže, i když vypadal dost hluboký na to, aby se v něm nahroma-

dila krev.

Chvíli o tom přemýšlel. Žádné výstřely do srdce, jen do hlavy. Krvácení z ran ukazovalo na to, že srdce pokračovalo v přečerpávání krve přinejmenším několik dalších vteřin po Eliasově pádu na podlahu. Podle všech předpokladů by střelec strhl hodinky z Eliasová zápěstí okamžitě po střelbě – neměl žádný zřejmý důvod, proč se tam zdržovat. Ale škrábnutí na ruce nekrvácelo. Jako by k němu došlo až potom, co srdce přestalo pumpovat.

„Co si myslíš o tom klystýru z olova?“ přerušil Hoffman Boschovy myšlenky.

Bosch vstal a opatrně obešel tělo dolů k nohám. Zase si přidřepl a prohlížel si ránu způsobenou třetí kulkou. Celá zadní část kalhot prosákla krví. Ale i tak mohl rozpoznat trhlinu a připláclý propálený vzorek v místě, kudy kulka pronikla látkou a vnikla řitním otvorem někam do Eliasova

tlustého střeva. Zbraň musela být zabořena hluboko do kalhot v bodě, kde se v rozkroku sbíhají všechny švy, a potom z ní vyšla rána. Trestající výstřel. Víc než pocit nadřazené moci z něj čišela zloba a nenávist. Byl v rozporu s chladným provedením druhých výstřelů. Z toho bylo zřejmé, že se Garwood mýlil, pokud šlo o pořadí výstřelů. Jestli se kapitán mýlil záměrně, to Bosch netušil.

Postavil se a couval k zadním dveřím vozu, až se dostal na místo, kde pravděpodobně stál útočník. Ještě jednou si pozorně prohlížel ten masakr před sebou, ale jednotlivostmi se záměrně nezabýval, jen se všechno snažil vtisknout si do paměti. Edgar s Riderovou byli ještě u těl obětí a prováděli svá vlastní pozorování.

Bosch se otočil a podíval po kolejích dolů k turniketům na dolní stanici. Detektivové, které tam viděl předtím, byli pryč. Teď tam stál jen jeden vůz policejní hlídky a dolní místo činu střežili dva policisté.

Bosch už viděl dost. Prošel opatrně podél těl, a ještě opatrněji kolem Sally Tamové ven na nástupišti. Jeho partneři ho následovali, přičemž Edgar se protáhl kolem policejní techničky mnohem těsněji, než by se slušelo.

Bosch ustoupil od vozu, aby si mohli nerušeně, jen tak v rychlosti shrnout své postřehy.

„Tak co si myslíte?“ zeptal se.

„Já si myslím, že jsou pravé,“ odpověděl Edgar a podíval se zpátky na Sally Tamovou. „Mají takový ten přirozený sklon. Co bys řekla ty, Kiz?“

„Vtipné,“ poznamenala Riderová, aniž by se chytila na hozenou návnadu. „Nemohli bychom prosím mluvit o případu?“

Bosch obdivoval, jak Riderová dokázala přecházet Edgarovy časté, na sex zaměřené komentáře a lechtivé poznámky, aniž by mu je oplácela sarkastickými šlehy nebo si stěžovala. Kdyby Riderová podala oficiální stížnost, mohly by takové řeči dostat Edgara do vážných potíží. Fakt, že to neudělala, naznačoval, že se buď bojí, nebo že to dokáže zvládnout. Také věděla, že když bude postupovat úřední cestou, dostane to, čemu policajti říkají „složka K-9“, doporučení

pro oddělení městské věznice, kde poskytují přístřeší práskačům. Jednou se jí Bosch mezi čtyřma očima zeptal, zda by si přála, aby promluvil s Edgarem. Jako její nadřízený byl z pozice své funkce za vyřešení problému odpovědný, ale uvědomoval si, že Edgar z jeho kázání pozná, že konečně má nad svou kolegyní navrch. To bylo Riderové taky jasné. Na chvíli o jeho návrhu zauvažovala, ale potom Bosche požádala, aby to nechal plavat. Řekla, že se ponižována necítí, pouze ji to příležitostně otravuje. Ale je schopná to zvládnout.

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2

3

4

5