Triáda

Annin deník

Annin deník

Anne Franková

Zadní dům

Anne Franková

Zadní dům

Deník v dopisech

12. červen 1942 – 1. srpen 1944

Editorka

Mirjam Presslerová (verze D)

přepracované vydání verze

Otty H. Franka (verze C)

Z nizozemštiny přeložila

Magda de Bruin Hüblová

Triáda

Text © Anne Frank Fonds (Basel),

1982, 1991, 2001, 2013

Only authorised version edited by

Mirjam Pressler (version D)

Photography © Anne Frank Fonds (Basel)

Photography on pages 292–295

© Anne Frank House, Amsterdam / Allard Bovenberg

Photography on pages 8, 11

© National Archives in The Hague / Wim van Rossem

Translation and commentary

© Magda de Bruin Hüblová, 2019, 2022, 2024

ISBN 978-80-7474-454-9

ISBN (PDF) 978-80-7474-456-3

ISBN (ePub) 978-80-7474-457-0

ISBN (mobi) 978-80-7474-458-7

Kniha vyšla s finanční podporou

Nizozemského literárního fondu

(Nederlands Letterenfonds).

Zadní dům, 1957

Anne na balkoně bytu na Merwedeplein, květen 1941

Margot chtěla vyfotografovat babičku a náhodně zachytila Anne

Úvodem

Od 12. června 1942 do 1. srpna 1944 si vedla Anne Franková deník v dopisech. Psala si ho jen pro sebe až do chvíle, kdy na jaře 1944 vyslechla z vysílání londýnského Rádia Oranje projev nizozemského exilového ministra školství. Vyzýval, aby lidé po skončení války shromáždili a zveřejnili všechna svědectví o utrpení nizozemského lidu za německé okupace. Jako příklad uvedl mimo jiné deníky. Pod dojmem tohoto projevu se Anne Franková rozhodla, že po válce vydá knihu. Základem k ní měl být její deník.

Od května 1944 začala deník přepracovávat a přepisovat, zanášela do něj opravy, vynechávala pasáže, které nepovažovala za dostatečně zajímavé, a jiné po paměti připisovala. Současně pokračovala v psaní původního deníku (badatelé ho později nazvali verze A – na rozdíl od přepracovaného deníku, který se označuje jako verze B).

Poslední zápis Anne Frankové je z 1. srpna 1944. Již 4. srpna všech osm obyvatel úkrytu zatkla tzv. „zelená policie“. Miep Giesová s Bep Voskuijlovou Anniny zápisky hned v den zatčení odnesly do bezpečí. Miep Giesová je uložila v zásuvce svého psacího stolu, a až když se potvrdilo, že Anne věznění v koncentračním táboře nepřežila, předala je, aniž je četla, Anninu otci Ottovi Frankovi.

Otto Frank se po zralé úvaze rozhodl, že splní přání své zemřelé dcery a zápisky vydá knižně. Za tím účelem sestavil z obou Anniných verzí, původní (verze A) a vlastnoručně přepracované (verze B), zkrácenou třetí verzi (C). Jeho kompilace tedy obsahovala i texty, které Anne zveřejňovat nechtěla: jde např. o některé kritické výroky o matce, o celou epizodu zamilovanosti do Petera, intimní pasáže o tělesném dospívání. Naproti tomu vynechal pasáž, v níž Anne velmi kriticky hodnotila manželství Frankových. Nakladatelský redaktor pak vyřadil zmínky o menstruaci a erotických citech ke kamarádce Jacque, ale i další pasáže, které nijak choulostivé nebyly. Důvodem k nakladatelským škrtům byl zřejmě také fakt, že kniha vyšla v určité edici a rozsah textu tím byl omezený.

Otto Frank zemřel v roce 1980. Originální deníkové záznamy své dcery odkázal nizozemskému státu, který je svěřil do opatrování amsterodamskému Státnímu ústavu pro válečnou dokumentaci (Rijksinstituut voor Oorlogsdocumentatie, RIOD, nynější NIOD, Ústav pro studia války, holokaustu a genocidy). Vzhledem k tomu, že od 50. let byla pravost deníku opakovaně zpochybňována, nechal ústav všechny záznamy prozkoumat. Až když byla pravost nezvratně prokázána, RIOD deníky i výsledky výzkumu roku 1986 zveřejnil pod názvem De Dagboeken van Anne Frank. Předmětem bádání byly mimo jiné rodinné poměry, okolnosti zatčení a deportace, použité psací potřeby a rukopis Anne Frankové. Kromě toho se v tomto objemném díle popisuje, jak se deník postupně šířil do celého světa. Roku 2006 vyšlo péčí NIODu rozšířené a aktualizované vydání – komentovaný souhrn všeho, co Anne během dvou let strávených v úkrytu napsala, s přílohou obsahující její literární pokusy.

Fond Anne Frankové v Basileji (AFF), který získal jakožto univerzální dědic Otty Franka veškerá autorská práva jeho dcery, se rozhodl připravit na základě textů z Frankovy pozůstalosti nové vydání. Editorská práce Otty Franka, díky níž se Zadní dům (Het Achterhuis, v dosavadních českých překladech Deník Anne Frankové nebo Deník) rozšířil po celém světě a získal politický význam, se tím nikterak neumenšuje. Sestavením nové autorizované verze byla pověřena německá spisovatelka a překladatelka Mirjam Presslerová. Převzala Frankův výběr záznamů z verze C a doplnila jej pasážemi z deníkových verzí A a B. Verze Mirjam Presslerové, takzvaná verze D, je o více než čtvrtinu delší než verze C. Ještě výrazněji než kompilace Otty Franka čerpá z pasáží, které se Anne zdály příliš intimní, a proto je zveřejňovat nechtěla, zahrnuje však také záznamy, které Otto Frank do verze C nezařadil například proto, že je považoval za necitlivé vůči lidem z okruhu rodinných přátel a známých. Cílem této nové autorizované verze z roku 1991 je přiblížit čtenářům svět Anne Frankové do větší hloubky.

Koncem devadesátých let se vynořilo pět doposud neznámých rukopisných listů deníku. Se svolením Fondu Anne Frankové byla také ke stávajícímu zápisu z 8. února 1944 připojena poměrně dlouhá pasáž se stejnou datací. Krátká verze zápisu z 20. června 1942 nebyla do deníku zařazena, protože deník už obsahuje tuto pasáž v rozsáhlejší podobě. Dále byl zápis ze 7. listopadu 1942 přesunut na 30. října 1943, kam podle posledních poznatků patří.

Když Anne Franková své deníkové záznamy přepisovala s vyhlídkou na pozdější zveřejnění (verze B), poznamenala si do seznamu, jaké pseudonymy chce svým postavám v budoucí knize dát. Pro sebe si nejprve vybrala jméno Anne Aulis, později Anne Robin. Otto Frank ve verzi C (česky vyšla v letech 1956 a 1966 v překladu Gustava Janoucha) zachoval příjmení Frank, avšak všechny ostatní pseudonymy převzal. Jména těch, kteří obyvatelům úkrytu pomáhali, jsou dnes všeobecně známá a tito lidé si zaslouží vystupovat pod vlastním jménem. Na rozdíl od kritického vydání (1986), v němž RIOD respektoval přání některých osob či jejich pozůstalých a použil libovolně zvolené iniciály, uvádějí se v tomto autorizovaném vydání jejich plná jména (jde zejména o seznam a charakteristiky Anniných spolužáků).

Pravá jména ostatních obyvatel úkrytu zněla: rodina van Pelsova (z Osnabrücku): Auguste (narozena 29. září 1900), Hermann (narozen 31. března 1898) a Peter (narozen 8. listopadu 1926); v Annině seznamu pseudonymů figurují jako Petronella, Hans a Alfred van Daanovi a v tomto vydání jako Petronella, Hermann a Peter van Daanovi. Fritz Pfeffer (narozen 30. dubna 1889) vystupuje v Annině seznamu pseudonymů i v tomto vydání pod jménem Albert Dussel.

Zadní dům

12. června 1942

Tobě se budu moct, doufám, se vším svěřit, tak jak jsem ještě nikomu nemohla, a doufám, že mi budeš velkou oporou.

28. září 1942 (dodatek)

Zatím jsem v tobě měla velkou oporu, a taky v Kitty, jíž teď pravidelně píšu. Tenhle způsob psaní deníku se mi líbí mnohem víc a skoro se teď nemůžu dočkat hodiny, kdy mám čas do tebe psát.

Mám takovou radost, že jsem si tě vzala s sebou!

Neděle 14. června 1942

Začnu prostě od chvíle, kdy jsem tě dostala, tedy kdy jsem tě zahlédla na stole s vystavenými dárky (poněvadž nákup, a u toho jsem taky byla, se nepočítá).

V pátek 12. června jsem se probudila už v šest hodin, a to je úplně pochopitelné, jelikož jsem měla narozeniny. Ale v šest hodin jsem ještě nesměla vstát, a tak jsem svou zvědavost musela ještě krotit do tři čtvrtě na sedm. Pak už jsem to nemohla vydržet, šla jsem do jídelny, kde se mi na uvítanou lísala k nohám Moortje (kočka).

Chvilku po sedmé jsem zašla k našim a pak do obývacího pokoje rozbalit si dárky, nejdřív ze všeho jsem uviděla tebe, snad jeden z nejbáječnějších dárků. Potom kytici růží, dvě pivoňky. Od našich jsem dostala modrou halenku, společenskou hru, láhev hroznové šťávy, která mi chutná trochu po víně (víno se přece vyrábí z hroznů), skládačku, mastičku, dvouapůlguldenovou bankovku a poukázku na dvě knížky. Pak jsem dostala ještě jednu knihu, Camera Obscura, ale tu už má Margot, a tak jsem ji vyměnila, mísu domácích sušenek (samozřejmě mé výroby, v pečení sušenek jsem teď totiž přeborník), spoustu sladkostí a od mamky jahodový dort. Dopis od babi, přesně načas, což je ovšem náhoda.

Potom pro mě přišla Hanneli a šly jsme do školy. O přestávce jsem rozdávala učitelům a spolužákům máslové sušenky; a pak jsme se museli dát zase do učení. Doma jsem byla v pět, poněvadž jsem šla na tělocvik (i když nikdy nesmím cvičit, protože si snadno vykloubím ruce a nohy) a spolužákům jsem vybrala na oslavu svých narozenin volejbal. Doma na mě už čekala Sanne Ledermannová. Ilse Wagnerovou, Hanneli Goslarovou a Jacqueline van Maarsenovou jsem přivedla z tělocviku, ty totiž chodí se mnou do třídy. Hanneli a Sanne byly dřív moje dvě nejlepší kamarádky a každý, kdo nás viděl pohromadě, říkával: „Tamhle jde Anne, Hanne a Sanne.“ Se Jacqueline van Maarsenovou jsem se seznámila až na Židovském lyceu a teď je moje nejlepší kamarádka ona. Ilse je nejlepší kamarádka Hanneli a Sanne chodí do jiné školy a má kamarádky tam.

Dostala jsem od nich nádhernou knihu, Nizozemské ságy a legendy, jenže mi omylem daly druhý díl, a tak jsem si dvě jiné knihy vyměnila za první díl. Teta Helene mi přinesla ještě jednu skládačku, teta Stephanie rozkošnou brož a teta Leny báječnou knížku, totiž Daisy na horách. Dneska ráno ve vaně jsem si představovala, jaká krása by byla, kdybych měla psa, jako je Rin Tin Tin. Taky bych ho pojmenovala Rin Tin Tin a ve škole by vždycky čekal u školníka nebo za pěkného počasí v přístřešku na kola.

Pondělí 15. června 1942

V neděli odpoledne jsem měla oslavu. Rin Tin Tin[*] se spolužačkám náramně líbil. Dostala jsem dvě brože, záložku a dvě knížky. Povím teď nejdřív něco o třídě a škole a začnu spolužáky.

* Jeden ze série filmů v hlavní roli s německým ovčákem Rin Tin Tinem.

Betty Bloemendalová vypadá trochu chudobně, a nejspíš taky chudobná je, bydlí v ulici Jana Klasena v západní části Amsterodamu a nikdo z nás neví, kde to je. Výborně se učí, ale to je tím, že je tak pilná, teď už v tom učení totiž trochu zaostává. Je to dost klidná žába.

Jacqueline van Maarsenová platí za mou nejlepší kamarádku, ale opravdovou kamarádku jsem ještě neměla. O Jacque jsem si nejdřív myslela, že to bude ona, ale škaredě jsem se spletla.

Leni Duijzendová je ukrutně nervózní žába, která věčně

něco zapomíná a dostává jeden trest za druhým. Je dobrosrdečná, zvlášť k Miep Lobattové.

Nannie Blitzová je tak strašně upovídaná, až to hezké není. Když po někom něco chce, hned mu sahá prsty do vlasů nebo na knoflíčky. Prý mě Nannie nesnáší, ale to mi vůbec nevadí, jelikož mně taky není dvakrát sympatická.

Henny Metzová je veselá a prima žába, jenomže mluví strašně hlasitě, a když si hraje venku, chová se jak malá. Je velká škoda, že má Henny kamarádku, říkají jí Beppy, která na ni má tuze špatný vliv, jelikož je to náramně hnusná a sprostá žába.

Danka Zajdeová, o té by se daly psát celé kapitoly. Danka je nafoukaná, špitavá, protivná, dospělácká, potměšilá a pokrytecká žába. Obtočila si Jacque kolem prstu, což je škoda. Danka se kvůli každé hlouposti rozbrečí, je úžasně malicherná, a hlavně příšerně afektovaná. Slečna Danka musí mít zkrátka vždycky pravdu. Je ohromně bohatá a má plnou skříň rozkošných šatů, ale vypadá v nich staře. Ta žába si myslí, kdovíjak není krásná, jenže je to právě naopak. S Dankou se nemůžeme vystát.

Ilse Wagnerová je veselá a prima žába, ale je velká puntičkářka a dokáže do člověka hučet celé hodiny. Ilse mě má dost ráda. Je ohromně bystrá, ale líná.

Hanneli Goslarová neboli Lies, jak jí říkají ve škole, je trochu zvláštní žába, většinou stydlivá a doma strašně drzá. Všechno, s čím se jí člověk svěří, vyzvoní mamince. Ale má srdce na dlani a zvlášť poslední dobou ji ohromně uznávám.

Nannie van Praagová Sigaarová je legrační, malá, rozšafná žába. Připadá mi prima. Je dost bystrá. Moc se toho o ní nedá říct.

Eefje de Jongová je báječná žába. Je jí teprve dvanáct, ale je to už slečna. Dělá, jako bych byla mimino. Je taky vždycky ochotná pomoct, a tak ji mám ráda.

Miep Lobattová je asi nejhezčí holka ze třídy. Je roztomilá v obličeji, ale na učení dost hloupá. Proto si myslím, že nejspíš propadne, ale to jí samozřejmě nebudu vykládat.

(dodatek)

K mému překvapení Miep Lobattová přece jen nepropadla.

A na závěr našich dvanácti holek sedím vedle Miep Lobattové já.

O chlapcích se dá říct mnoho, ale i málo.

Maurice Coster je jeden z mnoha mých ctitelů, ale je to dost protiva.

Sallie Springer je strašný sprosťák a vykládá se o něm, že už se pářil. Stejně mi připadá báječný, poněvadž se s ním ohromně užije.

Emiel Bonewit je ctitel Miep Lobattové, ale jí na tom moc nesejde. Je s ním dost nuda.

Rob Cohen byl do mě taky zamilovaný, ale teď už ho nemůžu ani cítit. Je to pokrytecký, prolhaný, ubrečený, potrhlý, protivný chlapeček, který si o sobě myslí kdovíco.

Max van der Velde je selský synek z Medembliku, ale ucházející, jak by řekla Margot.

Herman Koopman je taky strašný sprosťák, stejně jako Jopie de Beer, co věčně laškuje a pálí za děvčaty.

Leo Blom je nejlepší kamarád Jopieho de Beera, ale tím sprosťáctvím se nakazil.

Albert de Mesquita je hoch ze šesté školy Montessori a přeskočil třídu. Výborně se učí.

Leo Slager je ze stejné školy, ale tak dobře se neučí.

Ru Stoppelman je malý, bláznivý kluk z Almela, který k nám do školy přišel později.

Pim Pimentel dělá všechno, co se nesmí.

Jacques Kokernoot sedí s Pimem za námi a my se můžeme uřehtat (Miep a já).

Harry Schaap je asi nejslušnější kluk ze třídy, je hodný.

Werner Joseph totéž, ale občas bývá moc tichý, takže to vypadá, že je nudný.

Sam Salomon je takový rošťák z chudé čtvrti, mizera.

(Ctitel!)

Appie Reens je dost ortodoxní, ale taky všivák.

Už toho musím nechat. Příště ti mám zase tolik co psát, takže tolik co vyprávět. Pá, jsi tak prima!

Sobota 20. června 1942

Psát si deník je pro člověka jako já ohromně zvláštní zážitek. Nejenže jsem ještě nikdy nepsala, ale zdá se mi, že výlevy třináctileté školačky nebudou v budoucnu zajímat ani mě, ani nikoho jiného. Jenže na tom vlastně nesejde, mám do psaní chuť, a hlavně si chci o různých věcech pořádně a do dna vylít srdce.

„Papír je trpělivější než lidé,“ to rčení mě napadlo, když jsem v jeden ze svých lehce melancholických dní znuděně seděla s hlavou položenou na rukou a samou otupělostí nevěděla, zda jít ven, nebo zůstat doma, a tak jsem nakonec zůstala, kde jsem byla, a pokračovala v dumání. Ano, opravdu, papír je trpělivý, a jelikož nehodlám ten sešit v kartonových deskách, jenž nese zvučný název „deník“, nikdy nikomu dát přečíst, ledaže ještě v životě najdu opravdového přítele nebo přítelkyni, může to nejspíš být všem úplně jedno.

Tím jsem dospěla k bodu, z něhož vychází celá ta deníková idea: nemám kamarádku.

Aby to bylo ještě jasnější, musí následovat vysvětlení, poněvadž nikdo nedokáže pochopit, že je třináctiletá holka na světě samotinká. Tak to ani není. Mám hodné rodiče a šestnáctiletou sestru, mám dohromady určitě nejmíň třicet známých a takzvaných kamarádek. Mám zástup ctitelů, kteří dělají, co mi na očích vidí, a když to nejde jinak, zkoušejí ve třídě rozbitým kapesním zrcátkem zachytit aspoň můj obraz. Mám příbuzné, hodné tety a dobrý domov. Ne, zdánlivě mi nic neschází, kromě opravdové kamarádky. Se známými jedině vyvádím hlouposti, nikdy nedojde na to, abych si s některou z nich promluvila o něčem jiném než o všedních věcech nebo abychom se opravdu sblížily, a v tom je ta potíž. Možná se nám nedostává důvěrnosti mojí vinou, v každém případě to tu prostě je a bohužel se toho nedá zbavit. Proto tenhle deník.

Abych ten obraz dlouho vytoužené kamarádky ve svých představách ještě posílila, nechci zapisovat údaje do deníku jen tak jako každý jiný, ale chci si z deníku udělat tu kamarádku samotnou a ta kamarádka se jmenuje Kitty.

Moje historie! (Blbina, takové věci se nezapomínají.)

Jelikož by moje vyprávění určené Kitty nikdo nechápal, kdybych jen tak bez úvodu spustila, musím stručně vypsat svůj životní příběh, ač to dělám nerada.

Můj otec, nejhodnější taťka, jakého jsem kdy potkala, se oženil teprve v šestatřiceti letech, mamce tehdy bylo pětadvacet. Moje sestra Margot se narodila roku 1926, ve Frankfurtu nad Mohanem v Německu. A 12. června 1929 jsem následovala já. Do čtyř let jsem bydlela ve Frankfurtu. Jelikož jsme čistokrevní Židé, odjel otec v roce 1933 do Holandska. Stal se ředitelem Nizozemské společnosti Opekta, která se zabývá prodejem želírovacího přípravku. Moje matka Edith Franková-Holländerová odjela v září taky do Holandska a my s Margot jsme jely do Cách, kde bydlela naše babička. Margot odjela do Holandska v prosinci a já v únoru, posadili mě na stůl jako dárek k Margotiným narozeninám.

Záhy jsem začala chodit do školky při šesté Montessori škole. Tam jsem zůstala do šesti let, pak jsem postoupila do první třídy. V šesté třídě jsem se dostala k paní ředitelce Kuperusové. Na konci školního roku jsme se srdceryvně rozloučily a obě jsme plakaly, poněvadž mě přijali na Židovské lyceum, kam přestoupila i Margot.

V našem životě bylo o rozruch postaráno, jelikož zbylí příbuzní v Německu nezůstali ušetřeni Hitlerových židovských zákonů. V roce 1938 uprchli po pogromech moji dva strýčkové, matčini bratři, a dostali se do bezpečí v Severní Americe, moje stará babička přijela k nám. Bylo jí tehdy třiasedmdesát let.

Od května 1940 to šlo s dobrými časy od desíti k pěti: nejdřív válka, pak kapitulace, Němci přimašírovali a nám Židům nastalo trápení. Jeden židovský zákon stíhal druhý a naše volnost byla velmi okleštěna. Židé musí nosit židovskou hvězdu; Židé musí odevzdat kola; Židé nesmějí do tramvaje; Židé nesmějí jezdit autem, ani soukromým; Židé smějí nakupovat pouze od 15 do 17 hodin; Židé smějí výhradně k židovskému holiči; Židé nesmějí od 20. hodiny večerní do 6. hodiny ranní na ulici; Židé se nesmějí zdržovat v divadlech, biografech a dalších zábavních podnicích; Židé nesmějí do bazénu ani na tenisové kurty, hřiště na pozemní hokej či další sportoviště; Židé nesmějí veslovat; Židé nesmějí na veřejnosti sportovat; Židé nesmějí po osmé hodině večer sedět na vlastní zahradě ani u známých; Židé nesmějí navštěvovat křesťany; Židé musí chodit do židovských škol a tak dále a tak podobně. Život šel dál a my nesměli to ani ono. Jacque mi vždycky říká: „Už si netroufám nic dělat, bojím se totiž, že se to nesmí.“ Ale ještě se to dá vydržet, navzdory hvězdě, odděleným školám, povinné večerce atd. atd.

V létě 1941 babička těžce onemocněla. Musela na operaci a z mých narozenin mnoho nebylo. V létě 1940 už taky ne, poněvadž to zrovna skončila v Nizozemsku válka.

Babička zemřela v lednu 1942. Nikdo netuší, jak moc na ni myslím a jak ji mám ráda. Tyhle narozeniny v roce 1942 jsme tedy oslavili, abychom si to všechno vynahradili, a za babičku jsme zapálili svíčku.

V říjnu 1941 nás s Margot přeřadili na Židovské lyceum, Margot do čtvrtého, mě do prvního ročníku. My čtyři jsme na tom pořád ještě dobře, a tak jsem dospěla k dnešnímu datu, kdy začíná slavnostní zasvěcení mého deníku, 20. června 1942.

Sobota 20. června 1942

Milá Kitty,

tak já rovnou začnu; je teď krásně klid, naši si někam vyrazili a Margot šla s další mládeží hrát ping-pong ke své kamarádce Trees. Já v poslední době taky často hraju ping-pong, dokonce tak často, že jsme s pěti děvčaty založily klub. Jmenuje se „Malý vůz minus dvě“. Praštěný název, vznikl totiž omylem. Chtěly jsme mít zvláštní jméno a napadlo nás, že je nás pět členek jako hvězd, jako Malý vůz. Myslely jsme, že se skládá z pěti hvězd, ale v tom jsme se zmýlily, má jich stejně jako Velký vůz sedm. Tak proto „minus dvě“. Ilse Wagnerová má ping-pong a hrát můžeme vždycky u Wagnerů ve velké jídelně. Jelikož si nás pět stolních tenistek zvlášť v létě náramně potrpí na zmrzlinu a při ping-pongu se člověk zahřeje, končívá naše hra obvykle výpravou do nejbližších zmrzlináren, kam Židé smějí, to je Oase a Delphi. Peněženku nebo peníze už vůbec nevytahujeme, poněvadž v Oase je většinou takový nával, že se mezi všemi těmi lidmi vždycky najdou nějací štědří pánové z našeho širokého okruhu známých nebo některý ctitel, a nabízejí nám zmrzliny, že bychom ji nespořádaly ani za týden.

Asi se trochu divíš, že já, při svém mládí, mluvím o ctitelích. Bohužel, nebo v některých případech ani ne bohužel, se tomuto neduhu u nás ve škole snad nedá vyhnout. Jakmile se mě některý hoch dovolí, zda mě smí doprovodit na kole domů, a dáme se do řeči, můžu si být v devíti z deseti případů jistá, že dotyčný jinoch má ten otravný zvyk, že vzplane jak pochodeň a už ze mě nespustí oči. Časem ta zamilovanost zase opadne, o to nic, zvlášť proto, že si těch ohnivých pohledů příliš nevšímám a vesele si to šlapu dál. Když některý nezná míru, trochu s kolem smýknu, aktovka spadne, mladík musí ze slušnosti sestoupit z kola, a než mi aktovku podá, převedu hovor na jiné téma. A to jsou ti nejnevinnější, jsou samozřejmě i tací, kteří posílají pusinky nebo mě zkoušejí vzít za loket, ale to jsou tedy na špatné adrese, seskočím z kola a takovému odmítnu jeho další doprovod, nebo se naoko urazím a řeknu mu jadrnými slovy, ať kouká jít domů.

No vida, základ našeho přátelství je položen, tak zase zítra.

Tvoje Anne

Neděle 21. června 1942

Milá Kitty,

celá naše třída se klepe. Důvodem je samozřejmě blížící se konference. Polovina třídy se sází, kdo postoupí, a kdo propadne. Já s Miep Lobattovou se můžeme uřehtat našim sousedům odzadu Pimovi Pimentelovi a Jacquesi Kokernootovi, kteří už prosázeli celý prázdninový kapitál. „Ty postoupíš“, „o co, že ne“, „o co, že jo“, od rána do večera, ani Miepiny prosebné pohledy, aby byli zticha, ani moje zlostné okřikování ty dva nedokáže uklidnit. Podle mého musí propadnout čtvrtina třídy, takoví nekňubové tam chodí, jenže kantoři jsou nejvrtošivější lidé na světě, třeba budou tentokrát výjimečně vrtošiví správným směrem.

O kamarádky a o sebe se ani tak nebojím, my prolezeme. Jen u matiky si nejsem jistá. No nic, uvidíme. A do té doby si vzájemně dodáváme odvahu.

Se všemi kantory a kantorkami jsem dost zadobře. Máme jich devět, z toho sedm mužů a dvě ženy. Pan profesor Keesing, matematický stařešina, se na mě hezky dlouho zlobil, protože jsem se věčně bavila. Napomenutí stíhalo napomenutí, až jsem dostala trest. Napsat slohovou práci na téma „Brepta“. Brepta, co se o tom dá u všech všudy napsat? Odsunula jsem tu starost na později. Poznamenala jsem si to, zápisník uložila do aktovky a snažila se být tiše.

Večer, když jsem měla ostatní úkoly hotové, jsem si všimla poznámky o slohové práci. S konečkem plnicího pera v puse jsem o tom námětu přemýšlela. Jen tak něco plácat a při psaní co nejvíc roztahovat, to dokáže každý, ale umění je najít dostatečné důkazy pro to, že mluvení je nezbytné. Dumala jsem a dumala, a najednou jsem dostala nápad, sepsala tři zadané stránky a byla spokojená. Argumentovala jsem tím, že mluvení je ženská vlastnost, že se v tom sice pokusím trochu mírnit, ale že se to nejspíš nikdy neodnaučím úplně, jelikož maminka je stejně upovídaná jako já, jestli ne víc, a se zděděnými vlastnostmi se zkrátka nedá nic dělat.

Pana profesora Keesinga moje argumenty ohromně rozesmály, ale když jsem se příště při matice už zase vybavovala, dostala jsem další slohovou práci. Tentokrát na téma „Nenapravitelná brepta“. I tu jsem odevzdala a Keesing po dvě hodiny neměl stížnosti. Ale třetí hodinu mu to zase přišlo přes míru. „Anne Franková, jako trest za mluvení napíšeš slohovou práci na téma ,Kvá, kvá, kvá, řekla slečna Káchavá‘.“

Třída vyprskla smíchy. Taky mě to rozesmálo, i když moje vynalézavost v oblasti žvanivých slohů byla vyčerpána. Potřebovala jsem vymyslet něco jiného, opravdu originálního. Kamarádka Sanne, dobrá básnířka, mi nabídla pomoc při zrýmování slohu od začátku do konce. Zajásala jsem. Keesing si ze mě tím nesmyslným námětem chtěl vystřelit, jenže já si z něj tou básní vystřelím tuplovaně.

Báseň jsme složily a byla nádherná! Bylo to o mámě kachně a tátovi labuťákovi s třemi kačátky, která otec pro nezřízené štěbetání uštípal. Keesing to naštěstí vzal s humorem, předčítal báseň s vlastním komentářem celé třídě a pak ještě v dalších třídách. Od té doby se smím bavit a už nikdy nedostávám tresty, naopak, Keesing teď pořád vtipkuje.

Tvoje Anne

Středa 24. června 1942

Milá Kitty,

je vedro k zalknutí, každý supí a peče se, v tom horku musím všechno obíhat pěšky. Až teď vidím, jak je tramvaj přece jen prima, zvlášť ta otevřená, ale tenhle požitek už nám Židům není dopřán, nám musí stačit jízda po svých. Včera kolem poledního jsem musela k zubaři do ulice Jana Luykena. Od naší školy na Stadstimmertuinen je to kus cesty. Však jsem taky při odpoledním vyučování málem usnula. Ještě štěstí, že lidi nabídnou sami od sebe něco k pití. Sestra u zubaře je opravdu srdečná ženská.

Jediný prostředek, kterým se ještě smíme vozit, je přívoz. Převozník na nábřeží Jozefa Israëlse nás hned vzal, když jsme mu o to řekli. Vskutku není chyba Holanďanů, že jsme na tom my, Židé, tak mizerně.

Kdybych aspoň nemusela do školy, kolo mi o velikonočních prázdninách ukradli a to mamčino dal taťka do úschovy ke křesťanským známým. Ale naštěstí jsou tu prázdniny cobydup, ještě týden a bude po trápení.

Včera ráno se mi přihodilo něco hezkého. Když jsem šla kolem garáže na jízdní kola, někdo na mě zavolal. Ohlédla jsem se a za sebou uviděla sympatického hocha, večer předtím jsme se seznámili u Wilmy. Je to její vzdálený bratranec a Wilma je jedna moje známá. Nejdřív se mi zdála strašně příjemná. A to taky je, jenže celý den nemluví o ničem jiném než o chlapcích a to člověka otráví. Hoch přišel trochu ostýchavě blíž a představil se jako Hello Silberberg. Trochu mě to udivilo, nechápala jsem, co chce, ale to se brzy ukázalo. Chtěl využít mé společnosti a doprovodit mě do školy. „Jestli máš cestu tím směrem, tak se k tobě přidám,“ odpověděla jsem, a tak jsme šli společně. Je mu už šestnáct a umí pěkně vykládat o všem možném.

Dneska ráno na mě zase čekal a tak to teď nejspíš bude i nadále.

Anne

Středa 1. července 1942

Milá Kitty,

až do dneška jsem vážně nenašla čas, abych zase něco zapsala. Ve čtvrtek jsem strávila celé odpoledne u známých, v pátek jsme měli návštěvu my a tak to bylo pořád až do dneška.

Za ten týden jsme se s Hellem seznámili blíž, hodně mi vyprávěl o svém životě. Pochází z Gelsenkirchenu a v Nizozemsku je bez rodičů, u dědečka a babičky. Rodiče jsou v Belgii, ale Hello nemá možnost dostat se tam za nimi. Měl dívku jménem Ursula. Znám ji, je vzor mírnosti a nudy. Od té doby, co se Hello seznámil se mnou, postupně zjistil, že vedle Ursuly usíná. Takže já jsem jakési budítko, člověk nikdy neví, k čemu se ještě bude hodit!

Jacque v sobotu přespala u nás. Odpoledne šla k Hanneli a já se mohla ukousat nudou.

Hello měl večer přijít k nám, ale kolem šesté zavolal. Zvedla jsem telefon a on povídá: „Tady Helmuth Silberberg. Prosím vás, mohl bych mluvit s Anne?“

„Ano, Hello, tady Anne.“

„Ahoj, Anne, jak se máš?“

„Děkuju, dobře.“

„Chtěl jsem ti říct, že k vám bohužel dneska večer nemůžu, ale chtěl bych s tebou chvilku mluvit. Za deset minut budu u vás před domem, ano?“

„Ano, dobře, tak pá!“

„Pá, hned jsem tam!“

Zavěsila jsem, honem se běžela převléct a trochu jsem si načančala vlasy. Pak jsem se nervózně vyklonila z okna. Konečně se objevil. Kupodivu jsem se nehnala rovnou po schodech dolů, nýbrž v klidu vyčkala, až zazvoní. Sešla jsem ke dveřím a on bez okolků spustil.

„Heleď, Anne, babičce připadá, že jsi ještě moc mladá na to, abych se s tebou pravidelně vídal. Mám prý chodit k Löwenbachům, ale to možná víš, že s Ursulou se už nevídám.“

„Nevím, a co to, pohádali jste se?“

„Nepohádali, naopak. Řekl jsem Ursule, že si přece jen nerozumíme, a tak bude lepší, když se přestaneme vídat, ale že je u nás jinak vždycky vítaná a že doufám, že já u nich taky. Myslel jsem totiž, že Ursula chodí ven s jiným klukem, a podle toho jsem s ní jednal. Ale to vůbec nebyla pravda. A teď mi strýc řekl, že se mám Ursule omluvit, jenže to se mi samozřejmě nechtělo, a tak jsem se s ní rozešel, ale to byl jen jeden z mnoha důvodů.

Babička teď chce, abych chodil k Ursule, a ne k vám, ale to není ani moje mínění, ani můj plán. Staří lidi mívají někdy strašně staromódní názory, ale těmi se nemůžu řídit. Dědečka s babičkou potřebuju, jenže v jistém smyslu potřebují i oni mě. Teď mívám ve středu večer volno, protože oni si myslí, že jsem na řezbářském kurzu, jenže já chodím do takového kroužku sionistické strany. To by mi nedovolili, protože jsou zásadně proti sionismu. Já taky nejsem žádný fanatik, ale zajímá mě to. Jenže poslední dobou se tam z toho stal takový holubník, že toho chci nechat. Ve středu tam jdu naposled. Takže můžu ve středu večer, v sobotu odpoledne, v sobotu večer a v neděli odpoledne a i jindy.“

„Ale když si to dědeček s babičkou nepřejí, tak bys jim to neměl dělat za zády.“

„Láska si prostě nedá poroučet.“

Šli jsme zrovna kolem Blankevoortova knihkupectví a tam stál Peter Schiff se dvěma chlapci; poprvé po dlouhé době mě zase jednou pozdravil a to mě opravdu potěšilo.

V pondělí večer k nám Hello přišel, aby se seznámil s taťkou a mamkou. Připravila jsem zákusky a bonbony, čaj a sušenky, celé pohoštění, ale ani Hello, ani já jsme neměli chuť prosedět to vedle sebe na židli, šli jsme se projít a teprve deset minut po osmé mě odevzdal doma. Taťka se strašně zlobil, to se prý nedělá chodit domů pozdě, musela jsem slíbit, že odteď budu doma už za deset minut osm. V sobotu mám jít na návštěvu k Hellovi.

Wilma mi vyprávěla, že u ní Hello jednou večer byl a že se ho zeptala: „Líbí se ti víc Ursula, nebo Anne?“

Odpověděl: „Do toho ti nic není.“

Ale na odchodu (za celý večer se už spolu nebavili) povídá: „No tak Anne, pá, a nech si to pro sebe!“ A šup, už byl ze dveří.

Ze všeho se pozná, že je teď Hello zamilovaný do mě, a to mi pro změnu vyhovuje. Margot by řekla, že je Hello správný hoch, a to si myslím taky a ještě mnohem víc. Mamka ho taky vynáší do nebe. „Pohledný chlapec, zdvořilý a milý.“ Jsem ráda, že je Hello všem u nás doma tak po chuti, jen moje kamarádky mu připadají strašně dětinské a v tom má pravdu. Jacque si mě kvůli Hellovi pořád dobírá; ale já vážně nejsem zamilovaná, kdepak, proč bych nemohla mít kamarády, na tom přece nic není.

Mamka se pořád ještě vyptává, koho bych si jednou chtěla vzít, ale podle mě neuhodne nikdy, že je to Peter, protože jim to pokaždé vymluvím, ani nemrknu. Mám Petera ráda, jak jsem ještě nikoho ráda neměla, a pokaždé si namlouvám, že Peter courá se všemi těmi děvčaty jen proto, aby skryl své city. Třeba si teď taky myslí, že jsme s Hellem do sebe zamilovaní. Ale to není pravda. Je prostě jen kamarád nebo, jak říká mamka, kavalír.

Tvoje Anne

Neděle 5. července 1942

Drahá Kitty,

slavnostní předávání vysvědčení v pátek v Židovském divadle proběhlo zdárně, nemám vůbec tak špatné známky, jednu nedostatečnou, a to pětku z algebry, jinak samé sedmičky, dvě osmičky a dvě šestky[*]. Doma měli radost, jenže naši na rozdíl od jiných rodičů na známky moc nedají, na dobrých nebo špatných vysvědčeních jim nezáleží a dbají hlavně o to, abych byla zdravá, ne moc drzá a abych si užila dost legrace. Když jsou tyhle tři věci v pořádku, všechno ostatní už přijde samo.

* Nejlepší známka je desítka, od pětky dolů je hodnocení nedostatečné.

Já jsem pravý opak, nechci být slabá studentka. Na lyceum mě přijali podmínečně, protože jsem vlastně ještě měla zůstat v sedmé třídě šesté Montessori, ale když všechny židovské děti musely přejít na židovské školy, přijal pan ředitel Elte po krátkém vyjednávání mě a Lies Goslarovou podmínečně ke studiu. Lies taky postoupila, ale s těžkým reparátem z geometrie.

Chudák Lies doma snad nikdy nemůže s učením opravdu zabrat; u ní v pokojíku si celý den hraje malá sestřička, skoro dvouleté rozmazlené škvrně. Když si Gabi chce prosadit svou, spustí křik, a když se jí Lies nezačne věnovat, spustí křik paní Goslarová. Takhle se Lies nemůže pořádně učit a ani všechny ty kondice, co neustále dostává, ji nevytrhnou.

Goslarovi mají vůbec povedenou domácnost. Rodiče paní Goslarové bydlí v sousedním domě, ale jíst chodí k nim. Pak je tam ještě služka, škvrně, věčně roztržitý a duchem nepřítomný pan Goslar a věčně nervózní a podrážděná paní, která opět čeká dítě. V takovém mumraji je Lies, navíc na obě ruce levá, úplně ztracená. Moje sestra Margot taky dostala vysvědčení, jako vždycky skvělé. Kdyby se u nás dalo vystudovat „cum laude“, určitě by prospěla s vyznamenáním, inu, je to bystrá hlava!

Taťka je poslední dobou hodně doma, v podniku už nemá co pohledávat; musí to být nepříjemné, když se člověk najednou cítí zbytečný. Opektu převzal pan Kleiman, kdežto „Gies a spol.“, obchod náhražkovým kořením, založený teprve roku 1941, převzal pan Kugler.

Když jsem se před několika dny byla s taťkou projít po našem náměstíčku, začal mluvit o ukrývání, o tom, že pro nás bude strašně těžké žít tak zcela odloučeně od světa. Zeptala jsem se, proč o tom mluví už teď.

„Vždyť víš, Anne,“ odpověděl, „už přes rok přece odnášíme oblečení, potraviny a nábytek k jiným lidem. Nechceme, aby naše věci padly do rukou Němcům, ale ještě mnohem míň chceme, aby sebrali nás. Proto odejdeme sami a nebudeme čekat, až pro nás přijdou.“

„Ale tati, kdy?“ Řekl to s takovou vážností, že na mě z toho padl strach.

„Tím se netrap, to zařídíme my, ty si prostě užívej bezstarostného života, dokud to jde.“

To bylo všechno. Ach, kéž by na ta pochmurná slova ještě dlouho nedošlo.

Někdo zvoní, to bude Hello, končím.

Tvoje Anne

Středa 8. července 1942

Milá Kitty,

od nedělního rána do teď jako by uběhly roky. Stalo se toho tolik, že se zdá, jako by se celý svět najednou převrátil vzhůru nohama, ale Kitty, jak vidíš, ještě žiju, a to je hlavní, říká taťka. Ano, skutečně, ještě žiju, ale nechtěj vědět kde a jak. Nejspíš mi dneska ani za mák nerozumíš, a tak ti pro začátek vypovím, co se stalo v neděli odpoledne.

Ve tři hodiny (Hello na chvíli odešel, ale měl se ještě vrátit) někdo zazvonil, já to neslyšela, jelikož jsem lenošila na lehátku na verandě a četla si na sluníčku. Po chvíli se u dveří do kuchyně objevila Margot v rozrušeném stavu.

„Taťka dostal předvolání od SS,“ zašeptala. „Mamka už šla k panu van Daanovi.“

Příšerně jsem se vyděsila, předvolání, každý ví, co to znamená, v duchu jsem už viděla koncentrační tábory a samotu cel, a tam bychom měli nechat taťku odjet? „Samozřejmě tam nepůjde,“ prohlásila Margot, když jsme čekaly v pokoji na mamku. „Mamka se šla k van Daanovým zeptat, jestli můžeme přejít do úkrytu zítra. Van Daanovi tam budou s námi. Bude nás tam sedm.“ Ticho. Nemohly jsme mluvit dál, pomyšlení na taťku, jak šel nic zlého netuše na návštěvu do Židovské invalidovny, čekání na mamku, horko, napětí, to všechno nám bralo řeč.

Najednou další zazvonění. „To je Hello,“ řekla jsem.

„Neotvírej,“ zadržela mě Margot, ale bylo to zbytečné, slyšely jsme mamku s panem van Daanem, jak mluví dole s Hellem, pak vešli a zavřeli za sebou dveře. Po každém zazvonění jsme se teď já nebo Margot musely jít potichoučku podívat, jestli je to taťka, nikomu jinému jsme neotvíraly. Poslali nás s Margot z pokoje, van Daan si chtěl promluvit s mamkou o samotě. (Van Daan je dobrý známý a společník taťkovy firmy.)

Když jsme s Margot seděly u nás v ložnici, svěřila mi, že nepovolali taťku, ale ji. Zase jsem se vyděsila a dala se do pláče. Margot je šestnáct, to chtějí odvážet tak mladé holky samotné, ale ona tam naštěstí nepůjde, mamka to říkala, a tam nejspíš mířila i taťkova slova, když se mnou mluvil o odchodu do úkrytu.

Ukrýt se, kde se ukryjeme, ve městě, na venkově, v domě, v nějaké boudě, kdy, jak, kde…? Tolik otázek, které jsem nemohla položit, a přesto se mi nepřestávaly vracet.

Začaly jsme si s Margot balit to nejnutnější do školní brašny. První, co jsem do ní strčila, byl tenhle zápisník v kartonových deskách, pak natáčky, kapesníky, učebnice, hřeben, staré dopisy; měla jsem plnou hlavu ukrývání, a tak jsem do brašny strkala nejpraštěnější nesmysly, ale nelituju toho, záleží mi víc na vzpomínkách než na šatech.

V pět hodin konečně dorazil taťka, zavolali jsme panu Kleimanovi a požádali ho, aby k nám ještě večer zaskočil.

Van Daan šel pro Miep. Miep přišla, sbalila do tašky nějaké boty, šaty, kabátky, prádlo a punčochy a slíbila, že večer přijde zas. Pak nastalo v bytě ticho; nikdo z nás čtyř neměl chuť k jídlu, bylo ještě horko a všechno bylo strašně divné.

Velký podkrovní pokoj jsme pronajali jistému panu Goldschmidtovi, rozvedenému třicátníkovi, ten večer nejspíš neměl nic na práci; a tak u nás vysedával do desíti a nebylo možné ho slušně vypoklonkovat.

V jedenáct přišla Miep s Janem Giesem. Miep pracuje u taťky v podniku od roku 1933 a z ní i z jejího novopečeného manžela Jana se stali naši blízcí známí. Opět mizely boty, punčochy, knihy a prádlo v Miepině tašce a v Janových hlubokých kapsách; o půl dvanácté zmizeli i oni.

Byla jsem zmožená únavou, a i když jsem věděla, že mě čeká poslední noc ve vlastní posteli, usnula jsem hned a probudila mě teprve mamka v půl šesté ráno. Naštěstí nebylo takové vedro jako v neděli; celý den se lil teplý déšť. Všichni čtyři jsme se nabalili, jako bychom se chystali přespat v lednici, a to všechno jen proto, abychom si s sebou mohli vzít ještě nějaké oblečení navíc. Žádný Žid v našem postavení by se neodvažoval vyjít z domu s kufrem šatstva. Měla jsem na sobě dvě košilky, troje kalhotky, šaty, přes ně sukni, kabátek, letní plášť, dva páry punčoch, polobotky, kulicha, šálu a ještě mnohem víc, už doma jsem se mohla zalknout, ale na to nikdo nebyl zvědavý.

Margot si nacpala školní brašnu učebnicemi, došla si do garáže pro kolo a v závěsu za Miep odjela, do mně neznámých dálav. Ještě pořád jsem totiž nevěděla, kde to naše tajemné místo určení je.

V půl osmé jsme za sebou zaklapli dveře i my; jediný, s kým jsem se měla rozloučit, byla Moortje, moje kočička, která najde dobrý domov u sousedů, jak bylo napsáno na lístku adresovaném panu Goldschmidtovi.

Svlečené postele, na stole nádobí od snídaně, v kuchyni půl kila masa pro kočku, to všechno budilo dojem, že jsme odjeli překotně. Na dojmech nám nezáleželo, chtěli jsme hlavně pryč, jen pryč a dostat se do bezpečí, nic víc.

Pokračování zítra.

Tvoje Anne

Čtvrtek 9. července 1942

Milá Kitty,

a tak jsme kráčeli v lijáku, taťka, mamka a já, každý se školní brašnou a nákupní taškou po okraj nacpanou směsí nejrůznějších věcí. Dělníci, kteří šli časně ráno do práce, se za námi soucitně ohlíželi; z jejich tváří se dala jasně vyčíst lítost, že nám nemohou nabídnout žádné vozidlo; nápadná žlutá hvězda mluvila sama za sebe.

Až na ulici mi taťka s mamkou po troškách vyložili celý plán ukrývání. Už celé měsíce jsme co možná nejvíc bytového zařízení i osobních věcí odváželi pryč, teď jsme dospěli tak daleko, že jsme se 16. července chtěli dobrovolně přesunout do úkrytu. Předvolání plán o deset dní uspíšilo, a tak se budeme muset spokojit s ne tak dobře uspořádaným ubytováním.

Samotný úkryt měl být v taťkově kancelářské budově. Pro nezasvěcené je to trochu složité pochopit, a proto to vysvětlím blíž. Taťka neměl mnoho zaměstnanců, pana Kuglera, Kleimana a Miep, pak ještě Bep Voskuijlovou, třiadvacetiletou stenotypistku, a ti všichni o našem příchodu věděli. Ve skladu Bepin otec pan Voskuijl a dva skladoví dělníci, jimž jsme nic neřekli.

Budova vypadá následovně: v přízemí je velký sklad, používá se jako balírna. Je rozdělený na různé komory, v jedné se například mele skořice, hřebíček a náhražkový pepř, jiná slouží jako zásobárna. Vedle dveří do skladu jsou obyčejné domovní dveře, které vedou přes spojovací dveře ke schodišti. Po schodech dojdeme ke dveřím s tabulemi z matného skla, kdysi s černým nápisem „kancelář“. To je velká přední kancelář, úžasně prostorná, úžasně světlá, úžasně plná. Přes den tam pracuje Bep, Miep a pan Kleiman. Přes šatnu s trezorem a velkou skříní se zásobami se dostaneme do malé, zatuchlé, dost tmavé zadní místnosti. Tam dřív sedával pan Kugler s panem van Daanem, teď už jen prvně jmenovaný. Do Kuglerovy kanceláře se dá vstoupit i z chodby, ale v tom případě pouze prosklenými dveřmi, které se dají otevřít zevnitř, zato zvenčí to není jen tak. Za Kuglerovou kanceláří a za dlouhou úzkou chodbou vedoucí kolem přístěnku s uhlím následuje o čtyři schůdky výš chlouba celé budovy, soukromá kancelář. Nóbl tmavý nábytek, na podlaze linoleum a koberce, rádio, elegantní lampa, všechno prima prima. Vedle velká prostorná kuchyň s ohřívačem na teplou vodu a plynovým dvouvařičem a vedle záchod. To je první patro. Z dolní chodby vedou nahoru obyčejné dřevěné schody.

Nahoře je předsíňka zvaná podesta. Vpravo a vlevo jsou na podestě dveře, levé vedou do přední části domu se skladovými prostory, přední částí půdy a podkrovím. Z tohoto předního domu vedou ještě z opačné strany dlouhé, hyperstrmé, pravé holandské noholomné schody ke druhým dveřím z ulice.

Vpravo od podesty se rozkládá „zadní dům“. Nikoho by nenapadlo, že za prostými, šedě natřenými dveřmi se skrývá tolik místností. Před dveřmi je práh a pak už jsme uvnitř. Přímo proti vstupním dveřím strmé schůdky, vlevo předsíňka a pokoj, tenhle pokoj bude sloužit jako obývák a ložnice Frankových, vedle je ještě menší pokoj, ložnice a pracovna dvou slečen Frankových. Vpravo od schůdků místnost bez oken, s umyvadlem a uzavřenou kabinkou záchodu, a opět vstupní dveře do Margotina a mého pokoje. Když člověk vyjde po schodech a otevře nahoře dveře, užasne, že ve starém domě na grachtu se vyskytuje tak velká, světlá a prostorná místnost. V této místnosti je sporák (za ten vděčíme tomu, že tu dřív měl Kugler laboratoř) a výlevka. Takže kuchyně a současně ložnice manželů van Daanových, společný obývací pokoj, jídelna a pracovna. Z maličké průchozí komůrky se stane apartmá Petera van Daana. A pak, stejně jako na přední straně, půda a podkroví. Tak vida, představila jsem ti celý náš báječný zadní dům!

Tvoje Anne

Pátek 10. července 1942

Milá Kitty,

je velice pravděpodobné, že jsem tě tím zdlouhavým popisem našeho ubytování řádně znudila, ale přesto mi připadá nutné, abys věděla, kde jsem přistála; jak jsem přistála, to už se dozvíš ze všech následujících dopisů.

Teď nejprve pokračování mého příběhu, neboť jak víš, ještě jsem nedovyprávěla. Když jsme dorazili na Prinsengracht 263, provedla nás Miep rychle dlouhou chodbou k dřevěným schodům a rovnou nahoru, do zadního domu. Zavřela za námi dveře a zůstali jsme sami. Margot tam na kole dojela mnohem rychleji a už na nás čekala.

V našem obývacím pokoji a ve všech ostatních místnostech bylo tolik krámů, že se to ani vypovědět nedá. Všechny kartonové krabice, které naposílali v předchozích měsících do kanceláře, stály po zemi a po postelích. Pokojík byl až po strop nacpaný lůžkovinami. Jestliže jsme chtěli večer spát na slušně ustlaných postelích, museli jsme se dát ihned do práce a všechno uklidit. Mamka s Margot nedokázaly ani hnout prstem, ležely na holých postelích, byly unavené, otupělé a nevím co ještě, zato taťka a já, dva uklízeči v naší rodině, jsme se do toho hned pustili.

Celý den jsme vybalovali krabice, plnili skříně, oháněli se kladivem a uklízeli, až jsme se večer k smrti znavení složili do čistých postelí. Za celý den jsme neměli teplé jídlo, ale to nám nevadilo; mamka s Margot byly příliš unavené a přetažené, než aby jedly, my s taťkou jsme měli moc práce.

V úterý ráno jsme začali tam, kde jsme v pondělí večer přestali. Bep a Miep došly na nákup za naše potravinové lístky, taťka vylepšil nedostatečné zatemnění, vydrhli jsme podlahu v kuchyni a zase jsme byli od rána do večera v jednom kole. Až do středy jsem skoro ani neměla čas zamyslet se nad velkou změnou, která mi v životě nastala. Teprve pak jsem poprvé od našeho příchodu do zadního domu našla příležitost sdělit ti ty události a současně si sama dobře uvědomit, co se vlastně se mnou stalo a co se ještě bude dít.

Tvoje Anne

Sobota 11. července 1942

Milá Kitty,

naši s Margot si pořád ještě nemůžou zvyknout na zvon Západní věže, který každou čtvrthodinu oznamuje čas. Já ano, mně se to hned líbilo a hlavně v noci je to takové uklidňující. Asi tě zajímá, jak se mi pobyt v úkrytu zamlouvá, no, řeknu ti jenom, že to sama ještě dobře nevím. Myslím, že se v tomhle příbytku nikdy nebudu cítit doma, ale tím vůbec nechci říct, že bych se tu cítila zle, připadám si spíš jako v nějakém prazvláštním penzionu, kde jsem na prázdninách. To je dost nebývalý pohled na ukrývání se, ale tak to prostě je. Zadní dům je ideální úkryt, a přestože je vlhký a trochu nakřivo, v celém Amsterodamu, ba možná ani v celém Holandsku se pro ty, kdo se musí skrývat, nejspíš nenajde nic tak pohodlně zařízeného.

Náš pokojík byl s těmi stěnami bez okras doposud strašně holý; díky taťkovi, který sem už předem donesl celou mou sbírku pohlednic a filmových hvězd, jsem vzala plechovku lepidla a štětku a celou zeď natřela – pokojík je teď jako obrázek. Vypadá mnohem veseleji, a až přijdou van Daanovi, vyrobíme z dříví na půdě nějaké skříňky a podobné roztomilé krámy.

Margot s mamkou se zase trošičku vzpamatovaly. Včera chtěla mamka poprvé uvařit hrachovku, ale zapovídala se dole, na polévku zapomněla a ta se tak připálila, že hrách zčernal na uhel a nedal se vyškrábat z hrnce.

Napravo od nás sídlí filiálka zaandamské firmy Keg, vlevo je nábytkářská dílna, tihle lidé už po pracovní době nejsou v budově, ale přesto by nějaké zvuky mohly proniknout. A tak jsme Margot zakázali v noci kašlat, ačkoliv je ošklivě nastydlá, a dáváme jí užívat velké dávky kodeinu.

Moc se už těším na příchod van Daanů, je určen na úterý; bude tu mnohem veseleji a taky ne tak ticho. To ticho mě večer a v noci tuze znervózňuje a dala bych nevím co za to, kdyby tu někdo z našich ochránců přespával s námi.

Table of Contents

Úvodem

Zadní dům