© Karel Kubeška, 2024

Illustrations © Zack Horton, 2024

Cover art © Žaneta Kortusová, 2024

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0171-8 (print)

ISBN 978-80-278-1392-6 (ePub)

ISBN 978-80-278-1393-3 (mobi)

ISBN 978-80-278-1394-0 (pdf)

Věnováno mému příteli Karlu Koppovi
(1954–2005)

UZEL? JEDINĚ ROZETNOUT A NIKDY NEROZVAZOVAT!

(Josef Slanec, obuvník)

Rovnýma nohama do poezie

Vzakouřené kanceláři se už skoro nedalo dýchat. Inženýr Markvart, sedící naproti mému stolu, si právě vložil mezi rty cigaretu, její konec ožehl zapalovačem, anedokouřenou ji po pár tazích přidal na popelník kpředchozím dvěma. Byl to jeho zvyk. Pokaždé když vedoucí OTORD (Odbor technicko-organizačního rozvoje dopravy) pan Toms přinesl do kanceláře nějakou práci, pan Markvart se jí selánem chopil aautomaticky začal kouřit několik cigaret najednou. Dnes už to byl třetí úkol přímo pro pana inženýra. Já mezitím seděl naproti němu, inhaloval nikotin anedělal nic.

Vlastně ne tak docela. Přemýšlel jsem, jestli zakončím dopoledne obědem sČárlím ve studentské menze ve Spálence, nebo zda si koupím guláš se šesti vedle vbistru. Přemýšlení ukončilo zazvonění černého bakelitového telefonu na mém stole. Čárlí. Oběd vmenze apak cigárko vparku na Karlově náměstí. „Astejně jako včera, ty deset ajá deset. Sraz ve dvanáct.“ Uvedený počet, zmíněný vtelefonátu, se netýkal cigaret ani ničeho jiného hmotného, ale na psacím stroji napsaných originálních básní. Hm, teď je jedenáct dvacet. Mám na těch svých deset básní tak asi půl hodiny. Odsunul jsem telefon ana jeho místo jsem si připravil psací stroj, založil do něj papír, apro jistotu jsem ještě pod kopírák přidal průklepový papír. Očem budu psát? Můj pracovní stůl příliš mnoho inspirace nenabízel.

Co se týče pořádku auspořádání věcí na pracovním stole zaměstnance národního podniku Benzina, panovala jasná představa, kterou mladí elévové jako já nuceně dodržovali. Prostý dřevěný prefabrikovaný stůl měl rozměr sedmdesát na sto čtyřicet aměl překvapivě dobrou stabilitu. Mezi povolené věci umístěné na horní desce stolu patřil robustní telefon svytáčecím číselníkem amasivní vidlicí, ve které se houpalo těžké sluchátko propojené spřístrojem černou kroucenou šňůrou. Dvě obyčejné tužky, nepřenosné ořezávátko připevněné kboční hraně stolu, propisovací tužka nebo plnicí pero– nikoli obojí, pravítko, trojúhelník, elektrická kalkulačka svelkým zeleným displejem, čtverečkovaný poznámkový blok apsací stroj značky Consul. Stůl měl dvě zásuvky. Vté horní jsem měl ještě gumu sobrázkem slona, několik mincí, pár podnikových oběžníků týkajících se připravované úpravy cen benzínu aštůsek čistých papírů, tenoučkých průklepáků apoužitých kopíráků. Mít na stole nebo všuplíku knížku, slovník nebo časopis bylo zakázané apři případném zjištění takového přestupku hrozilo odebrání prémií.

Zaujetí poetickou tvorbou, které jsme sČárlím sdíleli už nějakou dobu, mělo svůj původ vnamyšlené osobní jistotě, že to, co dokážou hojně publikovaní komunističtí básníci jako třeba Karel Sýs nebo Václav Hons, my dokážeme taky. Rychleji, vtipněji aelegantněji. Šibeniční termíny, které jsme si navzájem dávali, měly své odůvodnění vtom, že jsme byli přesvědčeni opovrchnosti aplytkosti většiny normalizační literatury, poezii nevyjímaje. Proto ta cílená snaha „hodit“ na papír první nápad, který nás napadne. Jenom je třeba to ozdobit nějakým cingrlátkem, třešničkou či ozdobičkou vpodobě novotvaru, onomatopoie, pleonasmu, epitetonu, komparace, metafory nebo, ato především, oxymóra. Prostě jsme je chtěli trumfnout, nebo se jim alespoň vysmát. Asoučasně se královsky pobavit při vzájemném předčítání narychlo spíchnutých kreací obsahujících předstíranou hloubku, falešnou romantiku abezobsažný patos.

Střípky ztěchto letmých setkání byly další inspirací pro naši tvorbu. Teplé jarní počasí nám následně umožnilo sedět nedaleko Novoměstské radnice na lavičce achlubit se svými nápady. Poctivě jsme se střídali anavzájem nechápali, jak zrovna na to mohl ten druhý přijít. První se ujal slova Čárlí. Pak jsme se pravidelně střídali.