Copyright © Viktorín Šulc, Jiří Markovič, Luboš Valerián, 2015, 2024

Photos a copy photos © Vlasta Luťanská, Pavel Šmejkal a archiv autora, 2015, 2024

Cover © Lukáš Tuma, 2015, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2015, 2024

ISBN 978-80-278-0180-0 (print)

ISBN 978-80-278-1415-2 (ePub)

ISBN 978-80-278-1416-9 (mobi)

ISBN 978-80-278-1417-6 (pdf)

„Pořád mě něco žene na ulici a pořád je někdo za mnou. Bojím se ho… Ale pak poznám, že jsem to vlastně já!“

Sériový pedofilní zabiják Hans Beckert ve filmu Vrah mezi námi, režie Fritz Lang, Německo, 1930

Hluboko uvnitř

Lebeční dutiny

Hmyz myslí vrtá

Prolézá štěrbiny

Plíží se, leze

Hlodá a repetá

Čelistmi, kusadly

A křídly třepetá

Uspávanky pro bezesné noci, J. a D. Chapmanovi,

výstava Slepý vede slepého,

Praha, Rudolfinum, leden 2014

Věnováno památce neobyčejné ženy Pavly Zielinové, na jejíž šumavské chalupě v Hrádkách část této knihy vznikla.

Obsah

Vstříc jícnu tmy

Bratři jak se patří

S tváří dítěte

Prošel si uličkou hanby

Příliš mladí na vraždu

Nespí. Je mrtvá

Víc než já

Pan Neviditelný

Cesťáci s vraždou

Tři osudová písmena

Temné etudy o zabíjení

Jako plamen svíčky

Dvě strany jedné mince?

Opravdu jen Bobek

Prolog

Vstříc jícnu tmy

„Joan byla jako slabý plavec, který se nedokáže přidržet kluzké skály. A teď sjížděly její prsty bezmocně po povrchu a proudy šílenství ji stahovaly do svých vírů. Když se vracely domů v dodávce, Joan skorem nemluvila, ale chvíli od chvíle vyjekla zachichotáním – děsivě nelidským zvukem, podobným tomu, který býval postrachem těch táhlých černočerných polních cest.“

(Ruth Rendellová: Pochmurný dům)

„Postranní uličkou prošel k přední straně domu. Zabočil doprava, přešel trávník, položil nohu na první schod. Jako už jiní před ním býval by byl zachráněn, kdyby se byl nezastavil a neohlédl. Ústa tmy se otevřela a zavolala si ho. Přijal ho její jícen, přijaly ho ulice, vstřebaly ho do svých tepen jako zrnko jedu.“

(Ruth Rendellová: Podoba ďábla)

Klobouk dolů, paní Ruth!

Vyjádřila jste ve svém díle přesně – a přitom s literární bravurou –, jak se všelijak klikatí duševní pochody psychopatických a deviovaných pachatelů.

Z hlediska sexuální vraždy, tedy stěžejního tématu všech dílů Panoptika, nás může inspirovat k úvahám zejména druhý citát, patřící k příběhu Podoba ďábla.

Podoba ďábla…

Výstižný název pro kauzy, které jsme v minulém, tedy prvním díle vylíčili a popsali!

Příznačné pojmenování pro sérii dalších, jež se chystáme nyní vyprávět!

Připravena zemřít

Kancelista druhé kategorie Artur (přiznám se, že mu mezi čtyřma očima říkám důvěrně Arturek) se ďáblu ničím nepodobá. Aspoň na první pohled.

Je to nudný, ale pracovitý úředník, muž úzkoprsých zásad, střídmý, pečlivě oblékaný. V jeho příbytku starého mládence nenajdete smítko ani poskvrnku, všechno je jako z cukru, všechno spočívá na svém tradičním místě.

Artur neholduje alkoholickým či nikotinovým neřestem. S nikým se nepřítelíčkuje, důsledně se vyhýbá onomu falešnému plemenu, nosícímu krátké sukně a vyzývavé dekolty. Žije ve svém vlastním striktně ohraničeném světě, kde zdánlivě nemá místo fantazie, jen suchá próza…

Omyl! Pan Artur fantazii má!

Týká se jeho zoufale úporné tužby a bytostné potřeby, totiž potkat na osamělém místě osamělou ženu, překonat její chabý nebo naopak zoufalý odpor a pak stisknout bělostné hrdlo, dokud z oběti nevyprchá poslední zbyteček života.

Už dvakrát úspěšně vraždil. Ale protože není hloupý, nechce se znovu vystavit nebezpečí dopadení, vyhlídce přinejmenším na dlouholetý kriminál…

Našel si zdárně náhradu. Totiž figurínu velikosti dospělé ženy, kterou má ukrytou ve sklepě.

Pro něho je ovšem živá!

Aby taky ne, vždyť jakmile ta bezbranná žena uslyší mužské kroky, pokaždé jen jeho tiché kroky, zdá se mu, že zalapala po dechu tlumeným stenem hrůzy.

Artur odloží baterku. Přesně tak, aby žena zůstala v polostínu, aby ve sklepě navodil dojem postranní uličky, do které kalně proniká světlo pouliční lampy.

Zdálo se mu, že se schoulila a přitiskla štíhlé tělo v krátkých černých šatech těsněji ke zdi, o kterou se opírala. Přes ruku měla zavěšenou kabelku, na nohou sešlapané černé střevíce. Nepromluvil na ni. Nikdy nevěděl, jak se ženami mluvit. Uměl s nimi dělat jen jednu jedinou věc, a teď s úsměvem vykročil, aby ji udělal.

Artur ženu zardousí. Když se po několika minutách uklidní, pečlivě vyrovná její promáčklý umělý krk. Příště možná použije jako škrtidlo kravatu, ona bude beztak se vším svolná.

Byla připravena pro něj zemřít znova. Uplyne týden, možná čtrnáct dní, ale ona bude čekat…[1]

Jenomže darebové ze sousedství „nepotřebnou“ figurínu ukradnou a spálí na hranici. Artur tak nadobro přišel o svého anděla strážného… A začne znovu vraždit!

Muž deštivých nocí

Eduard Fiker, svého času král československého detektivního románu, dosadil děj několika svých napínavých příběhů do prostředí staré dobré Anglie. Samozřejmě že nevynechal mlhavý Londýn a zdejší proslulý Scotland Yard…

Takové jsou i kulisy příběhu Zlatý úsměv,[2] pojednávajícího o úchylném vrahovi žen:

Plížil se setmělými ulicemi, poněkud sehnutý a s rukou křečovitě svírající dlouhý nůž v proděravělé kapse svého převlečníku. Svíral rty, neboť jeho chrup se nápadně leskl zlatem.

Jenom vypadal jako člověk, neboť patrně nebyl člověkem ve svých myšlenkách i činech. Byl postrachem, unikajícím pružně těm, kdož po něm bezvýsledně hmatali do tmy mlhavých, deštěm prolnutých nocí…

Noci téměř deštivé, nabité tajemstvími a možnostmi nedovolených skutků, velmi miloval. Viděl tmou jako kočka. Když vstoupil ženě do cesty, měl v údech chvějivou lehkost vzrušení. Zastavil její kroky. Přiblížil rychlým pohybem svůj obličej k jejímu.

A opravdu málokterá z jeho obětí vykřikla v tomto prvním okamžiku setkání se svým osudem.

Většinou se poděsily k němé smrti jeho zlatým úsměvem, k němuž rozvíral rty bezděčně a v neskonalém, zvráceném štěstí své naplňující se touhy.

Bylo-li dost místa, dost času, dost samoty a tmy, popadl ji a odvlekl kus dál, aby tak prodloužil svou rozkoš. Jestliže křičela, zmáčkl jí hrdlo, kochal se pohledem do jejích strachem vyboulených očí a konstatoval s uspokojením její zmatené pohyby rukou i nohou.

A pak jí vtlačil dlouhý nůž do prsou nebo do boku a pozoroval pečlivě její smrtelný zápas… Žádná žena nebyla tak rychlá, aby mu dokázala uniknout. Mizel pak jako duch neslyšným během a ti, kteří přispěchali, vedeni ženským výkřikem, nenašli po něm stopy.

Jak moderní a působivé! A taky výstižné, děsuplné, lákavé…

Bravo, pane Fikere!

Krev na stříbrném plátně

Dvě čtenářské ochutnávky jsou důkazem, že literatura – a později samozřejmě i film – se úspěšně zasnoubila s příběhy na půdorysu detektivky či krimi[3] už před drahnou řádkou let.

Život je mnohdy lepší vypravěč než tucet spisovatelů detektivek, usilovně dumajících za pracovním stolem. Autoři se proto nechávají čím dál častěji inspirovat autentickými kriminálními případy. Stranou logicky nezůstaly ani mimořádné kauzy sexuálně deviovaných mordýřů.[4]

Holčička si pohazuje míčem, který odrazem dopadne na vylepený plakát, slibující deset tisíc marek odměny za dopadení několikanásobného vraha.

V tu chvíli se na plakátě promítne ve světle pouličních lamp podsaditá silueta muže v klobouku:

„Ty máš ale hezký míč,“ slyšíme pochvalný hlas neznámého chodce. Následuje další vlídná otázka: „A jak ti říkají?“

Snad jako první vznikl v roce 1930 hraný film, inspirovaný řáděním sériového düsseldorfského vraha Petra Kürtena, režírovaný Fritzem Langem. Snímek se jmenoval Vrah mezi námi (nebo také M jako počáteční písmeno slova Mörder) a byl to první zvukový film slavného režiséra.

Dnes už činí pomalé tempo děje ze stominutového (!) filmu dosti nudnou záležitost. Ale tenkrát mělo teprve objevované kouzlo zvuku spolehlivý účinek – pamětníci vzpomínali, jakou davovou hrůzu ve zšeřelých sálech kin vyvolávala ozvěna vrahových kroků a především jeho tiché hvízdání…

Ponurá griegovská melodie o jeskyni krále hor zaznívá totiž pokaždé ve chvíli, když si zabiják vyhlíží novou dětskou oběť. Pískot tak znamená předzvěst další vraždy, děsivý symbol nevyhnutelnosti krutého činu.[5]

Až příliš chvatným výběrem z bohaté historie filmového archivu můžeme dál jmenovat snímek o škrtiči žen Albertu De Salvovi (Bostonský případ, režie Richard Fleischer, 1968) nebo o Garym Ridgwayovi, který usmrtil více než 48 žen a dostal stejný počet doživotních trestů (Zabiják od Zelené řeky, Bill Eagles, 2004) – a stejně tak bychom mohli jmenovat dlouhou šňůru dalších titulů.

Například Občan X[6] a později natočené Dítě č. 44,[7] inspirované sériovým, více než padesátinásobným vrahem a kanibalem Andrejem Čikatilem z bývalého Sovětského svazu, který jako zásobovač najezdil v lesnatém kraji Rostova na Donu dlouhé stovky kilometrů. Právě během svých služebních cest si v nádražních čekárnách či na perónech vybíral mezi mladými ženami a dětmi osamělé oběti…

Jako mimořádný rezervoár umělecké inspirace pro filmaře se ukázala kauza sériového vraha, nekrofila a nekrofetišisty Edwarda Geina z Plainfieldu v americkém státě Wisconsin. Případ se možná krčí ve stínu těch mladších a mediálně známějších, na druhou stranu – kdo nezná snímky Psycho nebo Mlčení jehňátek?

Pan Psycho a jeho máti

Edward (narozen 1906) spolu s bratrem Henrym prodělali v dětství přísnou nadvládu nábožensky fundamentalistické matky. Rodička je důsledně izolovala od vrstevníků („Jsou to samí zkažení nemravové!“), ještě zapovězenější bylo v období chlapeckého dospívání jakékoli sbližování s dívkami („Ženy jsou vypočítavé a prolhané!“).

Ve čtyřicátých letech minulého století zemřeli během pěti let otec Gein (jeho játra neunesla mimořádně štědrý přísun alkoholu), bratr Henry (tragická smrt při požáru stodoly) a nakonec i matka Geinová (infarkt). Někteří badatelé soudí, že bratrovu smrt koumácky zinscenoval Edward, měl prý touhu zůstat jediným synem své obávané i uctívané matky.

Každopádně Ed zůstal na rozlehlém statku za městečkem Plainfield, vlastně samotě, jako příslovečný kůl v plotě. Nevystoupil z matčina stínu, neutrhl se ze řetězu, nezačal nezřízeně pít nebo jezdit do bordelu za prostitutkami. Naopak: zapečetil matčinu ložnici, salon a dalších pět jejích pokojů, z domu se tak vlastně stalo její muzeum. „Správce“ Ed obýval výhradně kuchyni a jeden z pokojů.[8]

Začal s vervou studovat anatomii lidského těla. Kradl ze hřbitova mrtvoly, ale taky zabíjel, aby měl dostatek „materiálu“. Jedno lze zřejmě Geinovi přičíst k dobru – vraždil, ovšem oběti nemučil. Svou deviaci vybíjel až ve chvíli, kdy z částí těl a z koster tvořil bytové doplňky.

Ženské hlavy, ještě s vlasy a obličejovou kůží, na něho shlížely ze stěn, každý z rohů jeho postele zkrášlila lebka, s velkou pečlivostí si vyrobil opasek, zdobený ženskými prsními bradavkami. V kuchyni stál hrneček plný lidských nosů, nedaleko se v průvanu pohupovala příšerná legrácka, totiž na provázku zavěšený pár lidských rtů…

Edward toužil změnit si pohlaví, aby ne, když matka celý život jeho maskulinitu potlačovala. Z ženského obličeje proto vytvořil masku, kterou si nasazoval na tvář, z ženské kůže taky šil části oděvu.[9]

Mrtvá ve sklepě

Alfred Hitchcock pracoval s Geinovým případem jako s námětem, přesně řečeno, vzal si jeho tresť a z ní navařil bravurní pochoutku, která je v řadě ohledů dodnes nepřekonanou podívanou. Přehrajme si knižní formou, s dopomocí diváckých vzpomínek, něco z děje filmu a závěrečné scény snímku Psycho:

Hrdinka Lila Craneová chce odhalit tajemství zmizení své sestry Marion. Ví, že její poslední stopa pochází ze zapadlého motelu Batesovy rodiny. Proto se tu rovněž ubytuje a tajně pronikne do domu nad motelem – chce si promluvit se záhadnou matkou Batesovou, jejíž svárlivý hlas se čas od času rozléhá hněvivě do okolí.

Jenže v domě, aspoň té horní části, nikdo není. Však také divák už dobře ví, že Norman Bates odnesl svou máti z pokojů, navzdory jejím protestům, aby ji schoval do sklepa. Normana hraje geniálně Anthony Perkins, který si od té chvíle, navzdory sympatickému a jemnému zjevu, asi těžko mohl zahrát milovníka.

Ale vraťme se do domu Batesových. Lila Craneová oknem zahlédne, že se podezřívavý Norman vrací do domu. Schová se pod schody, po kterých mladý Bates vybíhá vzhůru…

Teď by mohla Lila snadno utéci. Ale vtom její zrak padne na jakési divné, chtělo by se říct osudové dveře, vedoucí zřejmě do sklepa. Co je za nimi? Jejich klika přitahuje dívku jako magnet. To je právě klasický hororový trik, že hrdina (hrdinka) jde do prostředí, kam by poučený divák nevlezl za nic na světě, protože moc dobře ví, jak smrtelné nebezpečí tu číhá!

Lila vstoupí do tmavé místnosti. Ve sporém osvětlení vidí zády k sobě sedět na židli ženskou postavu, vlastně vidíme jen ramena v blůze a drdůlek vlasů na hlavě.

Žena se ani nepohne, nepokusí se otočit, zřejmě ji nezajímá, kdo za ní přišel do sklepa.

„Paní Batesová… Paní Batesová…,“ zašeptá vystrašeně hrdinka, která pozdě začala tušit, že něco není v pořádku.

(Nejspíš ucítila smrad z hnilobného rozkladu těla, dodám sarkasticky.)

Craneová se dotkne ramene staré paní. Vratká židle se pomalu otáčí – a křičící zděšená Lila hledí na lebku dávno mrtvé ženy, s prázdnými očními důlky a vyceněnými zuby. Ale to už se s děsivým hudebním doprovodem zešílevších smyčců potácivě objeví ve dveřích další ženská postava, výhrůžně máchající dlouhým nožem…

Prekérní situace pro Lilu: z jedné strany mrtvola, z druhé strany psychopatka s nožem! Je to zbraň, která ubodala zmizelou Marion (slavná scéna ve sprše, která se několika kamerami natáčela prý celý týden) i dotěrného detektiva Arbogasta, kterého si Lila původně najala.

Samozřejmě – tato druhá žena je převlečený Norman Bates, který vykopal svou mrtvou matku z hrobu a odnesl ji zpět domů. Aby ji „oživil“, vedl Norman hlasité monology matčiným hlasem. Když hrozilo sblížení s nějakou dívkou, zavraždil ji Norman převlečený do máminých šatů. Odstranil vetřelkyni de facto jako nástroj zlobné a nenávistné matčiny vůle…

Uf! Je to dokonalé, děsivé, nádherné, ačkoliv od vzniku filmu uplynulo více než půl století!

Už jsou zase spolu

Naopak realita Geinovy závěrečné vraždy a jeho následného dopadení znamená názornou ukázku dějového materiálu, který scenárista nebo režisér nesmí nikdy použít – pokud nechce vyhnat naštvaného diváka z kina či od televize.

Je to vlastně nudná próza, málem jako z černé kroniky: 16. listopadu 1957 využil Gein vhodné chvíle a zastřelil z pušky osamělou majitelku krámečku paní Wordenovou, u které si kupoval objednanou nemrznoucí směs. Po činu odvezl její mrtvolu autem na svůj odlehlý statek…

Téhož večera se vrátil Frank Worden z lovu jelenů a našel opuštěný krám bez manželky, zato kaluž krve na podlaze. Na pultu ležela nedopsaná účtenka na nemrznoucí směs, pro Wordena tak nebyl problém vzpomenout si, kdo si zboží objednal. Když policie vnikla do Geinova domu, našla bezhlavou mrtvolu paní Wordenové. Tělo viselo na háku, kůže z nohou byla už stažená…

Analytici, zkoumající psychiku sériových vrahů, říkají, že někteří pachatelé jsou už tak unavení a zděšení z vlastních činů, že touží po dopadení a dělají (pod)vědomé chyby. To určitě nebyl Geinův případ, nicméně primitivní, až zpackaný modus operandi se mu pro tentokrát osudově nevyplatil – a vedl k senzačnímu odhalení zabijáka zhruba patnácti lidí.

Gein, jemuž vedle nekrofilie a fetišismu napočítali psychiatři dalších pět sexuálních úchylek, dostal trest doživotí. Zemřel v roce 1984 na rakovinu, do poslední chvíle dával zájemcům rozhovory, které si nechal dobře zaplatit.

Z „domu hrůzy“ se stalo kultovní místo, Geinovo nářadí se draze prodávalo na burzách jako hrůzostrašné relikvie. „Psycho“ Edward je pochován na plainfieldském hřbitově, v těsném sousedství své milované i obávané matky.

Vraťme se domů, do českých vražedných luhů a položme si otázku: Jak by si asi vedla česká mladistvá vražedkyně a transsexuálka Daniela, kdyby měla k dispozici Geinův opuštěný a rozlehlý statek?

To ať posoudí čtenář sám, stěžejní informace mu nabízí čtvrtá kapitola tohoto svazku Panoptika, nazvaná Příliš mladí na vraždu.

Dichtung und Wahrheit

Do jaké míry lze srovnávat autentický kriminální případ s jeho pozdějším uměleckým ztvárněním?

Jsou to dva zcela rozdílné pohledy na zkoumaný subjekt zločinné události? Dva světy?

Domnívám se, že nikoliv. Už jen proto, že odborní poradci těchto filmových či televizních snímků se rekrutují z řad policie, na dotyčných kauzách mnohdy vydatně spolupracovali.[10]

Ovšem pozor, roubování reality originálu do scénáře není snadné. Dramatické dílo má své zákony a kánony, detektivka je v tomhle ohledu možná ještě náročnější – tedy pokud ji chcete udělat důmyslnou a napínavou.

Co třeba taková kauza sedminásobného vraha Václava Mrázka? Proč ještě story černě oděného mužíka, pichlavých očí a strašlivých skutků nespatřila filmové plátno?[11]

Jako úskalí v cestě za věrnou dramatizací autentického případu vidím mimo jiné časové rozpětí pěti let, kdy umíraly oběti střelce s pistolí Walther. Vždyť mezi druhou a třetí vraždou existovala více než dvouletá proluka!

A to není zdaleka všechno… Jak se vypořádat s banální příčinou, která Mrázkovi pomohla – navzdory všem bezpečnostním opatřením – zmizet z Chomutova?

Jak naložit s předehrou, tedy první vraždou mladé ženy, vlastně ještě dítěte, spáchanou údery tupého nástroje do hlavy, jež se odehrála na Karlovarsku, tedy v jiném kraji?

Jak vyřešit poslední loupežnou vraždu ve Svinařově, co si počít s mordem jaksi navíc?

A co Mrázkovo banální dopadení, když jako tuctový zlodějíček vykrádal drobné z kapes oděvů v hornické šatně? To má být nějaké drámo? Velké finále?

Myslím, že tvůrci filmu Vrah skrývá tvář vyřešili popsaný problém šťastně, tj. jakousi „volnou dramatizací“:

Venkovské kulisy příběhu – od rekreačních chatek, kam docházela za manželskou nevěrou jedna z obětí, přes někdejší zámek se služebním bytem správce a ordinací místního praktického lékaře, až po hromady hnoje na dvoře státního statku s mudrujícími zemědělci – to vše je prostředí zajímavé svou syrovostí a taky zalidněné slušnou řádkou podezřelých. S vraždícím deviantem pod maskou tuctového človíčka, samozřejmě ještě neodhaleným, se setkáváme hned v expozici příběhu. Tak jak to má ve správné detektivce být.

Kámen v ruce

Odborný poradce filmu major Josef Vaněček, který měl velký podíl na odhalení zločinů Václava Mrázka, označoval snímek Vrah skrývá tvář za volnou dramatizaci autentického případu sedminásobného vraha, sadisty a sériového znásilňovače.

Najdeme společné rysy? Ty vzdálené určitě ano, bláznivý Michal může mít předlohu v dementním jedinci, který se v průběhu vyšetřování doznal k jedné z Mrázkových vražd. Kriminalisté nakonec zjistili, že pro dobu činu měl betonové alibi, nebylo ovšem snadné ho jako podezřelého s definitivní platností vyloučit. Dodnes zůstalo tajemstvím, odkud se nahlouplý človíček některé detaily dozvěděl.

A co přečaplický transformátor? Major Vaněček vzpomínal, že režiséra Schulhoffa inspirovalo, že dva Mrázkovy činy – vražda a pokus vraždy – byly spáchány v blízkosti tohoto typického elektrárenského domečku.

Umístil proto jednu z filmových obětí právě do takové stavby. Film se časem stal „realitou“ a řada lidí je přesvědčena, že jednu z mrtvol Mrázek skutečně ukryl dovnitř, přestože ve skutečnosti ležela oběť hezkých pár metrů opodál na poli, ve vojtěškovém porostu.

Na škodu jistě není, že vražednou zbraní není ve filmu pistole, ale kámen. Umocňuje to pachatelův nevynalézavý, přesto děsivě fungující stereotyp. Co víc, střelná zbraň činí z útočníka kohosi výjimečnějšího (v šedesátých letech minulého století určitě), kdežto vhodný kámen může sebrat ze země každý.

Před lety jsem hovořil s vynikajícím scenáristou a dramaturgem Václavem Šaškem, důležitým mužem české filmové vlny z šedesátých let minulého století. Měl kdysi v úmyslu napsat o kauze Mrázek scénář, ale z různých důvodů z projektu sešlo.

Vyprávěl mi, jak by si představoval leitmotiv snímku: „Mrázek vyhledával svoje příští oběti během dlouhých, jakoby bezcílných projížděk na kole. Tohle se musí dostat divákovi pod kůži… Pak už stačí jen polodetail na nohy v kalhotách a botkách, na otáčející se dráty bicyklu, to vše podmalováno dramatickou hudbou – a divák rázem pochopí, že vrah je zase na lovu!“

Nu, nestalo se.

Smrt pod Skalnatým plesem

„Ujišťuju vás, že já bych na opravdovou vraždu do biografu nešel, byla by to totiž hrozná nuda,“ říká přesvědčeně kriminalista Zeman jistému filmovému režisérovi…

Už je to tak, objasňování sexuální vraždy se nevyhnulo ani problematickému, ještě spíš vylhanému televiznímu seriálu o majoru Zemanovi.

Díl Tatranské pastorale patří ovšem k těm jednoznačně lepším, je to detektivka se vším všudy, byť si tvůrci z autentického případu převzali jen základní syžet:

Do Vysokých Tater jezdí běžní turisté pro radost a zážitky, nikoli pro smrt. Bohužel, Miladě Drexlerové, devatenáctileté studentce z Rokycan, se povedlo to druhé a nechtěně tak vstoupila do historie tuzemské kriminalistiky.

V úterý 28. července 1964 našli její tělo pod Skalnatým plesem, na trase užívané v zimě jako lyžařská sjezdová dráha pro ženy. Mrtvola ležela v kosodřevině, oblečena jen v blůzce, ostatní oděvní svršky byly přes ni přehozeny. Příčinou smrti bylo udušení z uškrcení, vražedným nástrojem se staly podprsenka a silonový šátek, utažené na uzel kolem krku. Pachatel vykonal na oběti soulož.

Případ patří mezi letité pomníky, zločin je už dávno promlčen, katarze vrahova potrestání se tedy nikdy nekonala. Košičtí kriminalisté v průběhu šetření zjistili, že Drexlerová se měla setkat na Štrbském plese s nějakým svým známým, který měl za ní přijet z Čech autostopem.

Nedlouho před vraždou náhodní svědci skutečně viděli, jak Milada stoupá s jakýmsi mladíkem vzhůru na Štrbské pleso. Popis podezřelého? Věk ve stáří 24–27 roků, výška asi 180 cm, štíhlá postava, podlouhlý obličej, spíš světlé vlasy česané dozadu. Mluvil česky, v koženém pouzdře nesl fotoaparát.

Poslední stopa případu patří předmětům, které vrah odcizil oběti a později zahodil. Pod mostem v obci Spišské Teplice ležely součástky oděvu Drexlerové, blízko na poli se válel její občanský průkaz.

U Olomouce, v okolí státní silnice ve směru na Prahu, se zas našly tehdy používané kupony autostopu (naopak zmizela legitimace autostopu, vydaná na jméno zavražděné v Rokycanech). Kriminalisté z nálezu věcí logicky usoudili, že pachatel se po činu vracel do Čech, cestou se zbavoval nepotřebných věcí nebo takových, které by ho usvědčovaly.

Jel po vlastní ose?

Nebo skutečně vraždil onen stopař s fotoaparátem?

A přijde vrah do kina?

Tvář v zrcadle

Poslední otázka už patří ke zmíněnému majoru Zemanovi, jedná se o 22. díl, podle seriálové chronologie spadající do roku 1965. Jak už bylo řečeno, není to zdaleka jediná odlišnost od reálu, zmiňme proto děj jen stručně:

Ambiciózní filmový režisér se rozhodne natočit hraný, přesto velmi autentický, téměř dokumentární snímek o neobjasněné vraždě mladičké české turistky Jiřiny Drahotové v Tatrách. Věří, že mediální humbuk přiláká mezi filmaře skutečného vraha, však taky scénář nese titul Vrah přijde do kina.

Zeman s podobným kejklířstvím bytostně nesouhlasí a do Tater – coby jakýsi odborný poradce – odjíždí vlastně na rozkaz nadřízeného plukovníka Pavláska.

Události se nakonec vyvinou jinak, než milý rejža předpokládal, nicméně Zeman skutečného vraha odhalí. Překvapivě nešlo o sexuální zločin, ten byl jen fingovaný – vraždila provozní hotelu Horňáková v podání Viery Strniskové, která chtěla zažehnat skandál a odstranila poněkud svobodomyslnou dívku, která přistihla jejího manžela (zahraného Štefanem Kvietikem) při krádeži peněz v hostinském pokoji.

Tento díl postrádá obvyklé zemanovské politizující prvky, soustředí se na samotný děj, a tak jde o velmi slušné filmařské řemeslo.

Mezi nejsilnější momenty patří, když maskér upraví první den natáčení herečku Bětákovou do podoby mrtvé Drahotové, včetně paruky.

Dílo se podaří…

Mladá herečka zírá na svůj obličej, na vlásek se teď podobající zavražděné dívce! Bětáková alias Drahotová (jde o dvojroli) zvážní, jakýmsi šestým smyslem začíná tušit, s čím si zahrává. Že možná není radno vyvolávat duchy ze záhrobí, natož násilně usmrcenou oběť!

Zemanovský seriál je vskutku dítětem své doby. Jelikož představitelka dvojrole zavražděné oběti a herečky Eva Píchová emigrovala, považovala komunistická cenzura za potřebné její jméno ze závěrečných titulků vystřihnout…

Film se pak během televizního vysílání vždy na zlomek sekundy zadrhnul, pak poskočil, včetně hudebního doprovodu, vzápětí už zase běžel nerušeně dál. Jako by se nic nestalo… Jak typické!

Ani moc nekřičely…

Naopak komplexní poučení Dichtung und Wahrheit, štědrou analýzu uměleckého ztvárnění sexuální vraždy, nabízí případ Miroslava Somory (narozen 1944), z Tepličky nad Váhom, řidiče nákladního automobilu, který v ranních hodinách prázdninové neděle 8. srpna 1976 pod vlivem své sadistické deviace zavraždil dvě mladé Slovenky z Trenčína – Vieru Kukulskou a Tatianu Gangurovou.

Kriminalistickým pomníkem se kauza nestala, zato jí filmaři vystavili impozantní „mohylu“ v podobě úspěšného a televizními stanicemi neustále reprízovaného snímku Smrt stopařek.

Pohleďme tedy zšeřelým sálkem kina na obdélník stříbrného plátna. Dnes po něm poteče umělá krev…

Tenkrát v srpnu 1976, na místě činu, to bohužel bylo v reálu. Miroslav Somora kráčel vstříc jícnu tmy a podal o tom vcelku upřímnou výpověď:

„Od rána jsem měl zvláštní pocit neklidu, který znám prakticky od dětských let. Jde o jakousi bolestnou úzkost, něco uvnitř jako by mě svíralo. Pak mám zase pocit, že se vznáším nad oblaky, že jsem jakoby mimo svět, ale není to nic příjemného, ta úzkost mě drží pořád.

Podnikové auto jsem měl přes víkend k dispozici, nepřišel mi totiž závozník, se kterým jsem měl odvézt z areálu Matice slovenské v Martině nějaké těžké koberce do Žiliny. Cestování a řízení auta mě baví, doufal jsem, že mě víkend, strávený bezcílným cestováním, zbaví zmíněné úzkosti.

V neděli 8. srpna 1976, brzy ráno, jsem se dostal k trenčínskému nádraží. Tam, v blízkosti parku, mě stoply dvě mladé ženy, jestli bych je nesvezl do Strečna. Souhlasil jsem. Dívky krátce po nastoupení usnuly. Najednou jsem si s hrůzou uvědomil, že mě ty mladé ženy přitahují, že s nimi budu chtít souložit, a to za každou cenu, i kdyby se mělo stát cokoliv.

Začalo svítat a já jsem odbočil na nějakou polní cestu, kde jsem zastavil. V kabině pod sedačkou jsem měl utahovací klíč, dlouhý asi 30–40 centimetrů. Vzal jsem ho do pravé ruky a obě dívky jsem začal bít utahovačem do hlavy. Každou jsem uhodil vícekrát, přesně nevím. Ani moc nekřičely a zůstaly bezvládně ležet, jedna pod sedadlem, jedna se zaklínila na sedadle.

V kabině jsem měl taky kuchyňský nůž, který jsem s sebou už delší dobu vozil, s ostřím dlouhým asi 30 centimetrů. Tímto nožem jsem začal obě bezvládně ležící dívky bodat. Kam a kolikrát jsem každou bodl, se už nepamatuji, bylo to ale vícekrát.

Potom jsem vzal ze sedačky spolujezdce montážní lampičku, u které byla dvoulinka. Tu jsem rozřezal a dívky svázal na rukou a na nohou, kolem krku jsem jim uvázal smyčky. Proč jsem je svazoval, když jsem věděl, že jsou mrtvé, nedokážu vysvětlit. Možná to bylo v afektu, který ta vražda ve mně vyvolala. Možná, že jsem to udělal kvůli pozdějšímu transportu těl.

Potom jsem začal rvát z obou dívek jejich oblečení, včetně spodního prádla. Věděl jsem, že můj velký vůz může vypadat na polní cestě podezřele, proto jsem zase z toho místa vyjel. Vracel jsem se k Trenčianským Teplicím a cestou jsem vyhazoval oblečení a věci dívek, což mi trvalo až k Hornímu Srní.

Mezitím jsem ale zastavil někde u Ilavy na odpočívadle a na jedné z mrtvých dívek jsem vykonal soulož. Trvalo to asi tři minuty, nevím, se kterou z těch dvou jsem souložil.“

V závěru své výpovědi Miroslav Somora zmínil, že s oběma mrtvolami v kabině zamířil na Moravu. Ve vesnici Sidonie na moravsko-slovenském pomezí si vypůjčil od jednoho z místních obyvatel lopatu s výmluvou, že potřebuje vyprostit vůz svého kolegy, zapadlý někde v lese.

Somora kupil chybu na chybu: choval se podezřele, dále umožnil zmíněnému svědkovi, aby viděl jeho náklaďák – a lopatu nevrátil! To se na venkově neodpouští, takže v brzkém čase měla policie popis pachatele a detaily o jeho voze, naservírované jako na talíři.

Další chyby se vrah dopustil na skládce v Brumově-Bylnici, kde se zdržel asi půl hodiny – příliš dlouho, aby se dokázal zbavit těl bez zvýšené pozornosti projíždějících řidičů.

Stále byla neděle 8. srpna, i tak se pachatelův čas na svobodě krátil. Za necelých čtyřiadvacet hodin ho žilinská kriminálka zadržela jako podezřelého v garáži na pracovišti a odvezla k prvnímu vytěžení.

Somorova cesta k šibenici se začala rýsovat.

Námět jako dortíček

„Minulou neděli došlo k brutální vraždě Viery K. a Tatiany G., dvou stopařek, které naložil v Trenčíně 32letý řidič nákladního automobilu se slibem, že je odveze do Žiliny. U obce Motešice je však po odbočení ze silnice omráčil montážním klíčem, pobodal nožem a znásilnil.

Vzhledem k tomu, že dívky během krátké doby zemřely, odvezl je do katastru obce Valašské Klobouky v okrese Gottwaldov, kde je zahrabal do odpadové skládky.

Díky všímavosti občana z Brumova, který si jako projíždějící všiml neobvykle zaparkovaného nákladního automobilu a při další jízdě kolem skládky i neobvykle navršené zeminy, a díky rychlému zásahu pracovníků Bezpečnosti a provedení potřebných vyšetřovacích úkonů a důkazů, byl pachatel v krátké době vypátrán a usvědčen.“

Nedlouho poté, co tato zpráva odstartovala 13. srpna 1976 svou cestu sdělovacími prostředky, objevily se v zájmovém periodickém tisku, jako byly časopisy Kino nebo Záběr, první zmínky o tom, že případ dvou zavražděných stopařek bude natočen pro filmové plátno.

Filmaři si museli být jisti enormním zájmem divácké veřejnosti, navenek se ale dušovali a zaklínali, že jim nejde o pouhou senzaci, ale prevenci – především že chtějí upozornit masovou a přitažlivou formou tisíce dalších stopařek, jakému nebezpečí se nerozvážně vystavují.

Nic nenamítal ani rezort vnitra, přesně řečeno příslušný odbor Hlavní správy Veřejné bezpečnosti, jehož souhlas byl pro umělecké pracovníky v totalitním státě klíčový… Vždyť bylo čím se pochlubit, objasnit takovou kauzu během několika desítek hodin znamenalo velký úspěch!

Zachránil jsem vám život!

Scénář snímku Smrt stopařek napsali Vojtěch Měšťan a Jindřich Polák, režii měl Jindřich Polák, jako odborný poradce figuroval již zmiňovaný major Karel Pilař.

Vzhledem k dobré informovanosti potenciálních diváků o případu nemohli jít tvůrci cestou klasické detektivky, takže zvolili cestu otevřené krimi. Nepohrávali si s nakupením falešných stop, nesnažili se zastírat, že hledaným vrahem je řidič náklaďáku a nikdo jiný. Dokonce – prospěšně – věnovali dobrou půlhodinku tomu, aby pachatele Charváta představili divákovi ještě před spácháním zločinu. Kriminalisté se tak objeví na plátně teprve v druhé půlce případu!

Charvát je vazba, udělaný chlap, má za sebou už šest „ostrých“ měsíců kriminálu pro ublížení na těle, v zaměstnání není příliš oblíben pro svou násilnickou povahu. Hned v úvodních metrech filmu jsme svědky, jak Charvát znásilní jednu stopařku. Oběť je mu však celkem po vůli, což vede k Charvátovu zklamání, jako sadistu ho to bez křiku oběti „nebaví“.

Přes toto všechno není Charvát vylíčen jako černočerný typ vyvrhele a asociála. Hraje si rád s malým Michalem, synem své bytné, pokouší se též o její přízeň, rád by se začlenil mezi tzv. slušné lidi. Co je upřímná snaha? Co je jen předstíraná póza laskavosti a srdečnosti?

Každopádně mladá bytná podnájemníka nemusí, odmítá jeho dvoření a sbližování. Právě jeden takový nezdar ho přiměje k toulavé noční jízdě (forenzní odborníci nazývají tento psychický stav „zlobná rozlada“) – až dojde k setkání se dvěma studentkami, kterým ujel vlak.

V naskočení do už rozjíždějících se vagonů jim zabrání železniční zřízenec se slovy: „Zachránil jsem vám život, holky pitomý!“ Ale kdepak zachránil, vždyť Charvátovo auto právě toulavě projíždí kolem nádražní budovy…

Charvát spáchá svůj zločin. Ve filmu je mnohem drsnější než v Somorově reálu, žádný milosrdný spánek uondaných stopařek v kabině řidiče se nekoná. Naopak oběti prožijí sadistovu agresi od první do poslední chvíle, nervozitu z podivně dvojsmyslných vyhrůžek, strach, pláč a finální zmítání se v rdousících kleštích silných pachatelových paží.

Charvát se ukojí a s mrtvými dívkami jezdí pustou a vylidněnou krajinou nedělního rána. Hledá místo, kde by se obou těl co nejbezpečněji zbavil. Nakonec zvolí odpadovou skládku poblíž obce Klokočná. Podivně zacouvaný náklaďák však vidí jakýsi lesák, jeden z cestujících projíždějícího autobusu.

Charvát dívky svlékne a odstraní rovněž všechny jejich věci, které by mohly napomoci identifikaci. Po ukrytí těl se vrací do místa svého bydliště a pracoviště, kde si šikovnými fígly získá vcelku věrohodné alibi.

Rozpůlený film

Jestliže jsme byli až doposud svědky vynikající detektivky s dramaticky zrychlujícím spádem, podmalovaným znamenitou hudbou Karla Svobody, láme se film příchodem kriminálky na scénu viditelně k horšímu.

Vinu na tom nese nepřesvědčivě napsaná a tím pádem i nepřesvědčivě zahraná postava hlavního vyšetřovatele (Zdeněk Buchvaldek), přesně řečeno nepovedená ve scénách, které ho měly ukázat rádoby z lidské stránky. Proč? Je snad práce kriminalisty odosobněná, „nelidská“?

Vyšetřovatelovy rozmluvy s manželkou a psychiatričkou v jedné osobě působí křečovitě, korunu všemu nasadí moment, kdy manželce zavolá matka a kriminalista se před hlasem tchyně žertovně ukrývá za záclonou…

Ale vraťme se k pořád ještě umně vyvedené detektivní linii filmového příběhu: Všímavý lesák z autobusu se vydal na skládku a učinil tu hrůzný objev. Pitevní nález zní na uškrcení ze zardoušení, doktor upozorňuje kriminalistu na zajímavý otisk sevření palce: „Jako by s tím prstem nebylo něco v pořádku, nějaké zranění či co…“

Scény z pitevny se natáčely v prostorách Ústavu soudního lékařství na pražském Albertově,[12] kde jsou k filmařům odjakživa vstřícní. Nechme zaznít autentickou vzpomínku forenzní znalkyně MUDr. Aleny Lysenkové:

„Soudního lékaře tu představoval herec Milan Klásek. Zarazilo nás, když jsme ho viděli – přišel zarostlý, jakoby ošuntělý, se špinavýma botama… Náš pan docent Strejc, vždy akurátní pán, mu nabídl svoje holicí propriety, také řekl, že se postará, aby mu ty boty někdo vyčistil. Herec Klásek se rovněž zarazil: Ale když já to mám v roli!

Říkali jsme si pak s panem docentem: Tak takhle nás chce vidět svět?“

Snajper u benzínky

Kriminální linie filmu nabírá obrátky:

Pátrání po nákladním vozidle přivede kriminalisty až do Charvátova podniku. Letmo se s ním i setkají, jenomže pro tentokrát vrah vyklouzne – jezdí už s jiným vozidlem. O výměně automobilu jde řeč prakticky od začátku filmu, takže tento scenáristický tah působí zdárně a věrohodně.

Charvát pálí doma v kotli šatstvo dívek i jejich doklady. Hrou náhody mu nepozorovaně vypadnou památeční hodinky, které jedna z obětí nosila na krku.

To je podle mě nejvážnější faux pas scénáře, které neměla dramaturgie za žádnou cenu připustit. Vždyť kolik už takových usvědčujících věciček museli pachatelé pod knutou scenáristické zvůle ztratit!

Vyšetřování zločinu se blíží cíli – a zdárně odpovídá policejní praxi. Jedna linie patří pátrání po nemocnicích, kdo z možných pachatelů se v poslední době podrobil operaci palce na levé ruce. Detektivové si včas uvědomí, že neexistují jen civilní a vojenské špitály, nemocnice jsou i vězeňské…

Druhou linii tvoří televizní pátrací relace Federální kriminální ústředny o vraždě u Klokočné. Autentický major Jirsák v ní detailně veřejnosti popíše ony památeční a pachatelem ztracené hodinky…

Ty už ale našel malý Michal, přesně vzato má je teď v držení jeho matka – a pohled na obrazovku jí ozřejmí, jaký podnájemník se jí uhnízdil pod střechou!

Než však stačí vše oznámit policii, klepou kriminalisté už sami na její dveře. Za těmi ovšem stojí i Charvát, kterému je jasné, že byl odhalen. Unese Michala jako rukojmí, snaží se dostat přes hraniční čáru.

Tenhle státobezpečnostní apel ve stylu majora Zemana – Vidíte, soudruzi, jací darebáci nám utíkají z republiky na Západ! – si mohli tvůrci odpustit.

Definitivní rozuzlení filmu přinese zastávka u příhraniční benzínové pumpy, kde jeden ze snajprů ministerstva vnitra prostřelí Charvátovi mozek. Nevím ovšem, jestli jde – navzdory Michalovu únosu a výhrůžkám pachatele, že zabije rukojmí – o napínavou scénu.

Spíš se cynicky zeptám: Už jste v nějakém filmu viděli na závěr násilně umřít dítě?

„Zažil jsem i větší náhody…“

V půli osmdesátých let minulého století jsem pro účely své diplomové práce na FAMU „Skutečné kriminální případy, zpracované filmem a televizí – porovnání fikce a skutečnosti“ udělal s emeritním majorem Karlem Pilařem rozhovor.

I poté jsme se několikrát setkali, pokaždé jsem musel ocenit, jak z bohatého rezervoáru vzpomínek a profesních zkušeností dokáže můj společník čerpat:

„Třiadvacet let jsem se jako pracovník celostátního úřadu vyšetřování podílel na objasňování vražd na území Československa. A tak se moc nedivte, že detektivky moc nečtu ani na ně nechodím do kina. Obzvlášť nemám rád tu variantu, kdy případ vyšetřuje dvojice detektivů, z nichž jeden je chytrý a druhý zas hloupý. Takzvaná komika jejich dialogů mi připadá dost laciná.“

– Nicméně v titulcích filmu Smrt stopařek figuruje vaše jméno…

„Ano, na druhé straně jsem se zúčastnil jako odborný poradce natáčení řady kriminálních filmů, z těch divácky oblíbených bych kromě Stopařek jmenoval Vím, že jsi vrah režiséra Schulhoffa.“

– Skutečný případ a filmový příběh se k sobě někdy mají jako oheň a voda. Jak se známé Dichtung und Wahrheit projevilo ve snímku režiséra Poláka?

„Smrt stopařek se od skutečného případu příliš neliší. Miroslav Somora alias Charvát byl skutečně trestán, ovšem za sexuální delikt, byl ale ženatý a měl rodinu. Souhlasí dokonce i to, že s jednou ze znásilněných obětí – ve filmu je to ta, co ji pachatel znásilní hned na začátku – udržoval pak ještě nějakou dobu důvěrný vztah.

Dovedete si asi představit, jaké šly na dotyčnou dámu mdloby, když se dozvěděla, že Somora je pachatelem dvojnásobné brutální vraždy se sexuálním podtextem!

Oběti této zmiňované vraždy byly Slovenky, měly věk kolem dvacítky, ale byly už zaměstnané, obě v Praze. Nešlo tedy o žádné studentky, ale pracovnice státní organizace, které v rámci dovolené se vrátily domů na Slovensko. Chtěly se připojit k turistické partě vrstevníků, co měla namířeno do místních hor. Ve filmu jde o školní výpravu na výletě, takže i tady se rýsuje určitá shoda.

Souhlasí i relativně dlouhé pachatelovo hledání, kam oběti schovat, včetně způsobu prozrazení. Dotyčný občan z Brumova se domníval, že si řidič náklaďáku schovává na skládce nějakou upytlačenou vysokou, na zpáteční cestě proto zastavil, aby mu zvěřinu vyfoukl…

Alibi? Žádné zvláštní alibi si Somora nedělal a ani nemusel, v jeho podniku byl takový nepořádek, že příkazy k jízdě se vyplňovaly jen bianco. Žilinský vrah si proto klidně jezdil za černotou až do Bratislavy nebo do Znojma, v noci mu náklaďák většinou parkoval před domem.“

– Kdo byl na tom z hlediska zajištěných a možných stop lépe: Pilař, nebo Buchvaldek?

„Měli jsme k dispozici mnohem méně stop než filmoví vyšetřovatelé, to každopádně. Věděli jsme jen, že náklaďák byl značky Roman a jakou měl přibližně barvu. Pátrání po automobilu probíhalo po celé republice, pochopitelně, že nejrychleji a nejdůkladněji jsme se snažili mít zmapovaný okres, kde byly dívky viděny naposledy. Odtud by se vycházelo, což je běžná praxe, ve stále širších a širších soustředných kruzích.

Miroslav Somora byl vytypován a dopraven k výslechu, během kterého se doznal. K podezření přispělo, že svou kabinu umyl vodou a chystal se ji přestříkat čerstvou barvou. Když jsme i tak našli krevní stopy obětí, měl Somora pramálo šancí k vytáčkám nebo lžím.

K zatčení pachatele došlo v pondělí 9. srpna, tedy ve velmi krátkém čase, vlastně ještě ten den, co jsem se byl podívat na oběti v brněnské pitevně. A večer jsme už měli jeho kompletní doznání v přítomnosti obhájce… Žádná dramatická honička nebo dokonce únos se tedy nekonaly.“

– Filmovým důkazem číslo jedna byly ztracené hodinky jedné z obětí. Šlo o hodně velikou licenci?

„No, taková náhoda asi je trochu přitažená za vlasy, ale zas bych se na autory tolik nezlobil. Během své praxe jsem se setkal s řadou ještě neuvěřitelnějších náhod a chyb. Život si v nich občas až zvráceně libuje:

Jeden pachatel ztratil poblíž místa sexuální vraždy, která se odehrála v lese, vlastní hodinky. Protože byly drahé, šel se na ně vyptávat na Veřejnou bezpečnost. Že prý ho kritické noci někdo přepadl a oloupil.

Jiný pachatel nechal u mrtvoly svou silně zakrvácenou košili. Bylo léto, velké horko, chlap nahoře bez by asi nikoho moc nezajímal. Jenomže vrah omylem nechal v náprsní kapsičce košile vlastní občanský průkaz! Uznáte, že s něčím takovým by asi chudáka scenáristu shodili na Barrandově ze schodů!“

– Stala se ještě nějaká zajímavost z hlediska uměleckého ztvárnění autentického případu?

„Už jsem někde slyšel, že režisér Polák nemohl pro roli Charváta alias Somory sehnat českého herce – všichni prý mu odmítali se slovy Takovou bestii hrát nebudu!

Prosím vás, už jste viděl herce, který odmítl hlavní roli? Co já vím, pachatele měl hrát Petr Kostka, moc se na tu roli těšil, ale rejža si nakonec vybral u nás prakticky neznámého polského herce Perepeczka.

Když jsem Perepeczka uviděl, dosti jsem se podivil… Miroslav Somora byl o něco drobnější, ale v obličeji si byli s Perepeczkem velice, velice podobní. Přitom vím, že režisér Polák se osobně nikdy se Somorou nesetkal a nikdy neviděl ani jeho fotografii.“

Co dodat?

Miroslav Somora byl odsouzen k trestu smrti. Poprava se konala 9. února 1979. Film, popisující jeho krutý čin, dodnes reprizují televize.

Spolu se Schulhoffovými snímky s ústřední postavou majora Kalaše patří k notoricky obehrávaným a divácky nejznámějším tuzemským detektivkám.

Prevence – pokud to s ní mysleli tvůrci skutečně seriózně – ovšem ztroskotala. Stop se stal pro mladé lidi nevykořenitelným životním stylem, v dobrém i ve zlém.

O tom, že Viera a Tatiana zdaleka nebyly prvními, ale taky zdaleka ne posledními stopařkami, které mávly rukou vstříc své Smrti, pojednává i tento díl Panoptika sexuálních vražd.[13]

KAPITOLA 1

Bratři jak se patří

Vykřikla opomoc. Její razantní ječivý hlas proletěl nočním parkem až kvzdálenějším domům utramvajové dráhy.

Naštvalo ho to. Přitáhl si drsným pohybem její hlavu apodíval se jí výhrůžně dotváře.

Našel vní víc vzteku než strachu. Skoro ho to potěšilo, rád lámal ženský vzdor.

„Naposledy tě varuju. Jestli budeš řvát, uškrtím tě.“

„To neuděláš!“ odsekla.

Během několika minut byla mrtvá.

Případ I– Asi mi vypadnul mozek

Už kamarádi pomalu stárnem

anad svým mládím jen rukou mávnem…

Salonkem se nesl nesourodý zpěv zhruba tří desítek hlasů, občas zadrnkala ikytara, připomínající vousaté, ale pořád oblíbené semaforské šlágry.

Šlo ovečírek již postarších abiturientů, připomínajících si vsobotu 11. dubna 1981 vhotelu Beránek napražských Vinohradech čtyřicáté výročí úspěšného zdolání maturitní zkoušky.

Nad stoly obtěžkanými obloženými mísami, příbory asklenicemi nejrůznější velikosti iobsahu nicméně pulzovalo veselí poněkud křečovitého charakteru.

Místností totiž stále kroužila neodbytná letka už několikrát nahlas vyřčených, nicméně nezodpovězených otázek:

Dáša nepřijde?

Kde je Dagmara?

Co je sní?

Nikdo nevěděl, telefon vbytě volané spolužačky jenom vyzváněl. Nepřítomnost jedné zklíčových organizátorek srazu představovala záhadu, jejíž rozluštění sotva přinese něco dobrého.

Pak ale přišel neočekávaný šok, který proměnil atmosféru večírku najakési absurdní divadlo. Začal se odvíjet hororový sen, ze kterého nešlo vyváznout vítaným probuzením…

Vsalonku se totiž objevili příslušníci kriminální služby. Chovali se korektně, ale nesmlouvavě, ztotožněni sfaktem, že jejich příchod zcela rozvrátí oslavné pocity abiturientů. Což se taky brzy naplnilo, tenká vrstvička pohody maturitního večírku pro pamětníky nenávratně zmizela.

Dáša je mrtvá!

Kriminálka vyšetřuje vraždu!

Dagmaru někdo zavraždil!

Zpráva onásilné smrti 59leté RNDr.Dagmar Mitášové všechny přítomné vyděsila aochromila. Závažnost chvíle umocňovaly otázky vytěžujících kriminalistů.

Detektivové si museli, aspoň zprvu, zamnout spokojeně rukama: Tolik svědků pohromadě!

Jenomže pospolitost třídy už dávno odvál čas, spolužáci se vesměs nestýkali aposlední maturitní sraz se odehrál před deseti roky. Zajímavých informací kčerstvě přervanému životu oběti bylo poskrovnu. Apočet těch, které by detektivy možná popostrčily blíže kvrahovi ajeho motivu, se blížil nule.

Když detektivové odjeli snepořízenou, rozpadl se maturitní večírek napadrť. Zdrželi se jen ti, co chtěli uklidnit rozbouřené nitro ostřejším douškem. Panáky vodky nebo gruzínského koňaku ovšem jen iniciovaly další znepokojivé otazníky:

Kdo chtěl nebo potřeboval Dášu zavraždit?

Proč by ji někdo tolik nenáviděl?

Jenomže – co vlastně oDagmar víme?

* * *

Lepší pořízení sinformacemi neměli detektivové ani vesporém rodinném kruhu oběti.

„Naposledy jsem sdcerou hovořila telefonicky vpátek asi kolem sedmé večerní,“ uvedla matka oběti Růžena Poncová (narozena1897), bydlící naŽižkově vOstromečské ulici.

„Řekla mi, že se chce dodívat nanějaký pořad vtelevizi adomluvily jsme se, že si ještě zavoláme kolem 22. hodiny. Dcera už ale telefon nezvedala, její číslo jsem už vytáčela marně. Neobjevila se umě ani druhý den sjídlem, což se předtím nikdy nestalo.

Požádala jsem proto telefonicky synovce Rudu, který bydlí naVinohradech, aby mě svým automobilem zavezl dodceřina bytu veStrašnicích. Vbytě, vtakzvaném velkém pokoji, jsem uviděla Dagmaru. Ležela nabřiše nakoberci akolem těla měla velkou kaluž krve.“

Tetinu výpověď doplnil Rudolf Vohralík (1915):

„Dveře bytu nebyly zamčené, jenom zaklapnuté. Když jsme vešli dobytu, teta Poncová mně řekla, abych se šel podívat dokuchyně apak malého pokoje. Sama šla dodalšího pokoje, konkrétně toho velkého vpravo.

Sotva jsem vešel dokuchyně, slyšel jsem tetu, jak vykřikla: Tady leží! Okamžitě jsem zamířil zatetou. Uviděl jsem nazemi Dášu Mitášovou, kolem ní se rozteklo hodně krve. Teta Poncová mi řekla, že Dáša je už studená.“

* * *

Ohledání místa činu, vbytě vedruhém patře činžovního domu vČernokostelecké ulici, zahájila pražská mordparta vsobotu 11.dubna zhruba pošestnácté hodině:

„Mrtvola ženy leží nakoberci perského vzoru, vpoloze nalevém boku, levá ruka je umístěna pod tělem tak, že je vidět předloktí… Nohy jsou podélně sosou těla, mírně pokrčené vkolenou… Mrtvola je oblečena dobílého roláku sdlouhým rukávem ačerných dlouhých kalhot,“ můžeme se dočíst vněkolikastránkovém protokolu.

Namístě činu byl iplukovník JUDr.Milan Vodňanský, který nás už vminulém díle Panoptika provázel kauzou dvojnásobného vraha asériového násilníka Hrnčiříka alias Fantoma penzistek.[14] Také tentokrát nám bývalý špičkový kriminalista pomůže dokreslit atmosféru případu svými glosami:

„Ten pokoj namě zapůsobil. Hlavně velká světlá knihovna přes celou stěnu, kvalitní sbírka gramodesek amagnetofonových nahrávek. Nastěně visely originály ipěkně zarámované reprodukce… Paní doktorka Mitášová byla nesporně kultivovaná žena.“

Ohledání místnosti přineslo zajímavou stopu – nastole uzdi ležela dřevěná polička se třemi vyvrtanými otvory, vedle ní kdosi odložil elektrickou vrtačku. Kolem otvorů vedřevě bylo vidět poměrně čerstvý náprašek pilin…

Dagmar Mitášová byla domácí kutil, drobné vylepšovačky vbytě ji prý docela bavily, nicméně vrtačku – aspoň podle matky Poncové – nevlastnila.

Možná jí nástroj někdo přinesl. Možná vpátek večer…

Dojaké míry stím korespondují dva šálky odkávy, odložené vdřezu?

„Hned nazačátku jsme si mohli škrtnout loupežný motiv vraždy. Neviděli jsme žádné známky nepořádku či prohledávání, vbytě se volně nacházela slušná finanční částka, snadno jsme našli iposchovávané vkladní knížky,“ komentoval plk.Vodňanský. „Nebo byl pachatel tak rafinovaný anevzal všechno?“

Podle přítomného lékaře zasadil pachatel oběti nejspíš první ránu nožem zezadu. Což nasvědčovalo jednak pachatelově zákeřnosti, ale taky tomu, že Dagmar Mitášová svému vrahovi důvěřovala. Pozvala ho dobytu, vedla ho dopokoje, nebála se obrátit se vůči návštěvníkovi zády.

„Byt byl uklizený, čistý, možná až sterilní. Neumyté hrníčky, byť vedřezu, mi kněmu neseděly. Dokázal jsem si dobře představit, jak by se paní doktorka, hned poodchodu návštěvy, naty dva kousky nádobí vrhla aumyla je. Jenomže…,“ dodal svýznamnou pauzou kriminalista Vodňanský, „tohle už nestihla.“

* * *

Strašnický masakr?

Vražda Dagmar Mitášové by tento morbidní přídomek nejspíš zasluhovala, vždyť oběť měla rány nahlavě, hrudníku inazádech. Soudní lékaři celkově napočítali pětadvacet bodných, sečných ařezných zranění.

Podrobněji se otom zmiňoval pitevní protokol, součást forenzního posudku zodvětví soudního lékařství, vypracovaného MUDr.Stanislavem Hájkem adoc.MUDr.Zdeňkem Gregorou:

„Pitváno tělo ženy odélce 168 cm… Bezprostřední příčinou smrti bylo pohmoždění mozku, způsobené sečnými ranami, které postihly měkké lební pokrývky, kosti lebky, avyjma jedné rány pronikly všechny dolební dutiny.

Vedle sečných ran dohlavy byly zjištěny bodné rány hrudníku, zad apravé paže, dále řezné rány vlevé dlani avdlaňové straně prstů obou rukou, dále rány nanose alevé polovině hrudníku, způsobené tupým násilím.

Čtyři zbodných ran pronikly dohrudníku, poranily levou plíci, dvě znich pronikly plící až kzadní hrudní stěně azpůsobily zde roztržení pohrudnice. Třetí znich poranila kromě plíce levou brániční klenbu azadní stěnu srdečníku azpůsobila krvácení dolevého hrudního vaku, kde bylo nalezeno asi 450 ml tekuté isražené krve.“

Podle názoru soudních lékařů bodné rány předcházely ranám sečným, které měly vzhledem kuvedenému poškození mozku pro oběť bezprostředně rychlý, až ochromující charakter.

Řezné rány naprstech adlani, kdy se Mitášová, ležící nazádech nazemi, snažila oběma rukama zachytit nůž útočníka, svědčily otom, že oběť byla aspoň pro nějakou chvíli schopna obrany. Taky výsledná poloha těla namístě činu by pachateli neumožňovala zasadit bodné rány dovšech autentických míst hrudníku.

Jednoznačná vražda vafektu…

Kdo měl napaní Dagmar takový vztek? Kdo ji tak strašně nenáviděl?

* * *

Možné výslechy obyvatel domu silně zredukoval stále probíhající víkend, ten první skutečně jarní apaprsky slunce obdařený. Jak velí dávný zvyk Pražanů, skoro všichni nájemníci vyrazili nasvé venkovské chatičky achaloupky.

Město opustili istarší manželé Kutarniovi zvedlejšího bytu, stejně tak zbývající sousedé zpatra.

Pravda, jejich synátor anadějný študios nelenil apromptně si pozval domů svou slečnu. Takoví svědci mají většinou nulovou hodnotu, což se potvrdilo itentokrát:

Mladí lidé našli vevřelém objetí svět sami pro sebe. Zadveřmi bytu, jen pár metrů odvěčně rozestlané postele, mohla zuřit třeba třetí světová válka, milenci by nani svorně azvysoka kašlali.

Pouze penzistka, bydlící přímo pod Mitášovou, si vzpomněla, že vpátek kolem osmé večerní slyšela zhorního bytu osamocenou dunivou ránu. Byl to pád oběti napodlahu, důsledek první zasazené rány nožem dozad?

Vražednou zbraň kriminalisté namístě činu nenašli. To vyvolalo další sérii otazníků:

Vyzbrojil se pachatel už předem?

Odnesl si svou zbraň, protože jinak by riskoval prozrazení?

Přišel nanávštěvu srozhodnutím vraždit?

To by ale zpochybňovalo scénář vraždy vafektu – pokud by se jí ovšem nedopustil nějaký choromyslný člověk. Tedy jedinec posedlý utkvělou představou, že Mitášová pro něj znamená jednoznačnou hrozbu, tudíž ji musí nemilosrdně zlikvidovat.

Vodpadkovém kontejneru našli kriminalisté černé rukavice. Nebyly zakrvácené – zapozornost ovšem jistě stálo, že znich někdo vytrhal podšívku.

* * *

Rekapitulace života doktorky Mitášové nesla navzdory dvěma manželstvím pečeť samotářství.

„Dagmar vystudovala hydrogeologii. Brali jsme se vroce 1949,“ vypověděl první manžel Jaroslav, muž stitulem inženýra.

„Vroce 1955 se nám narodila dcera, bohužel potřech nedělích zemřela. To hodně poznamenalo náš vztah, začaly narůstat neshody, které ukončil orok později rozvod. Odté doby jsme se prakticky neviděli, nebyl důvod, proč bychom se měli jeden odruhého zajímat.“

Druhé manželství představovalo jen zmarněnou epizodu.

„Brali jsme se počátkem roku 1976, ještě téhož roku vlistopadu jsme měli rozvod. Jako tajemník festivalu Pražské jaro žiju světem hudby aumění, Dagmar byla příliš praktická, zajímala se hlavně openíze,“ uvedl Jiří Pávek. „Rozvod nebyl nějak bolestný, ale taky jsme neměli důvod se dál stýkat.“

Kdo donesl Mitášové elektrickou vrtačku? Nejspíš nějaký třetí muž.

Jaká byla jeho skutečná role vživotě oběti? Neposkytoval paní doktor širší servis než ten ryze řemeslnický? Proč vlastně Dagmara ukončila večerní hovor se svou máti?

„Při pohledu nanabídku pořadů – musíte si uvědomit, že tenkrát vysílala pouze Československá televize, ato nadvou programech – jsme nemohli objevit kolem sedmé večerní nic tak zajímavého, aby Mitášová chtěla odložit telefonický hovor smatkou napozději,“ upozornil Milan Vodňanský.

Jinak řečeno – co když se tou dobou návštěvník už nacházel vbytě adůvěrná zábava právě kulminovala?

„Postupně jsme se dostali nastopu jistému inženýru Bezrovi, který pravidelně volával Mitášové dozaměstnání.

Podle kolegyně zkanceláře se spolu bavili naposledy večtvrtek 9. dubna, kdy Mitášová inženýrovi připomínala, aby vpátek nezapomněl vrtačku…

Ztoho kolegyně usoudila, že Bezr přijde zaMitášovou dobytu. Nicméně jí bylo žinantní, aby se Dagmar dál naněco vyptávala.“

* * *

První páně inženýrovo vytěžení proběhlo už vneděli, zrovna okopával zahrádku. Ztéhle návštěvy, natož zjejích otázek neměl Bezr radost, to vycítili kriminalisté okamžitě. Muž připustil, že Mitášovou zná, před lety spolupracovali nanějakých hydrostavebních projektech.

„Potkali jsme se asi před týdnem vcentru města. Ptala se mě, jestli nemám vrtačku, chtěla ji půjčit nanějaké domácké kutění, souhlasil jsem. Hned druhý den si pro ni přišla kemně dokanceláře, to jsme se viděli naposledy.

Co jsem dělal vpátek? Zdržel jsem se vpráci nad nějakým projektem. Domů jsem se vrátil kolem páté odpolední anikam jsem už ten večer nešel.“

Byla to lež nalež, včetně pátečního alibi. Jak kriminalisté promptně zjistili, dorazil Bezr domů teprve kolem dvacáté hodiny, svýmluvou naslužební cestu.

Další výslech proto proběhl už nakriminálce vKonviktské ulici. Jelikož pan inženýr trval nasvých bludech, skončil vcele předběžného zadržení.

Ztaktického hlediska objasňování vraždy šlo ooboustranně užitečnou pauzu. Jako tolik podezřelých alživě zapírajících před ním, taky Václav Bezr přes noc vyměkl ašel spravdou, možná jen její další verzí, ven:

„Bylo to tak, že jsem navštívil Dagmar Mitášovou vpátek večer vjejím bytě. Pravdu jsem vám neřekl kvůli manželce, oficiálně jsem se zdržel naslužební cestě…

Co se vbytě Mitášové dělo? Pohostila mě kávou, zdržel jsem se tam asi tři hodiny, snad nemusím všechno rozvádět dopodrobna… Kolem sedmé večerní jí volala matka, asi zadalší půl hodinu jsem odešel.

Dagmar se mi taky zmiňovala omaturitním večírku, nakterý se chystá vsobotu. Určitě mi neříkala, že by ještě čekala nějakou návštěvu. Rozloučili jsme se samozřejmě vdobrém, vdomě jsem nikoho nepotkal ani neviděl.“

Rozloučili jsme se samozřejmě vdobrém…

Václav Bezr hovořil tentokrát věrohodněji, nicméně nedůvěra ze strany kriminálky byla už zaseta. Proč by nemohl mít důvod kvraždě? Co když se Mitášová zrozpadu dvou manželství nepoučila achtěla namilenci, aby se kvůli ní rozvedl?

Oponenti verze vraždícího inženýra mávali nesouhlasně rukama. Vždyť sama kolegyně zpráce vypověděla, že Dagmar nepůsobila vevztahu kBezrovi zamilovaným dojmem. Známost viděla spíš zpraktické stránky!

Zmínění oponenti byli však vcitelné menšině. Budoucno pana inženýra Bezra vypadalo černě. Vočích kriminalistů mu ani tak nepřitěžovalo původní lhaní, usvědčující byla především doočí bijící časová shoda:

Kvraždě došlo mezi půl osmou adesátou večerní. Dost málo nato, aby jedna návštěva odešla – azanedlouho ubytu samotářsky žijící Mitášové zazvonilo neznámé, neočekávané azabijácky vyladěné individuum sdlouhým nožem!

Takové věci se možná dějí vdetektivních románech, ale ne vživotě!

Inženýr Bezr byl zralý naobvinění zúkladné vraždy.

Stigma černých rukavic

Pak ovšem přišla bomba!

Operativní šetření avzájemná prověrka svědeckých vytěžení přinesly zajímavé zjištění:

Ksousedům Mitášové, kuž zmiňovaným manželům Kutarniovým, se minulý měsíc nastěhoval 23letý syn Pavel.

Kdysi veStrašnicích spolu sbratry vyrůstal, ale vposlední době bydlel smanželkou adítětem naNymbursku, kde jezdil pro JZD Žehuň coby řidič náklaďáku.

Teď ale vPraze sehnal novou alepší práci, navíc spříslibem bytu. Dělá přes týden lakýru, navíkend se vrací krodině. Tak se dělo itento pátek, tedy desátého dubna…

Přesně stímto vysvětlením vypovídal Pavel Stehlík ještě jako svědek, jako jeden zmnohých. Pak se ale ukázalo, že zarodinkou dorazil teprve vsobotu dopoledne.

„Vpátek večer, někdy mezi sedmou apůl osmou, knám Pavel jenom zatelefonoval. Prý mu ujel vlak. Podle hlasu jsem poznala, že se zdržel někde vhospodě. Položila jsem mu sluchátko. Když zavolal podruhé, znovu jsem zavěsila,“ kontrovala proti obsahu asmyslu Stehlíkovy výpovědi manželka Dana.

Rovněž Stehlíkova tchyně Vlastimila Bulíčková potvrdila, že zeť Pavel dorazil teprve vsobotu dopoledne: „Celý víkend se choval mimořádně vzorně. Pomáhal dceři súklidem ivařením, byli spolu naprocházce, zdál se mi jako vyměněný.“

Je nasnadě, že kriminalisté ukázali manželce Daně černé rukavice, vyhozené doodpadkového kontejneru před domem, kde došlo kvraždě:

„Ano, poznávám je,“ přikývla mladá žena. „Sama jsem je manželovi kupovala.“

Zadržený Stehlík působil jako hromádka neštěstí.

„Já jsem byl vpátek večer ujedný paničky. Snad chápete, že nemůžu prozradit její jméno. Ale věřte mi…,“ nahodil směšně chabou obranu.

Když uviděl černé rukavice, psychicky se sesypal. Azačal mluvit.

* * *

Prostudujme si působivou avěrohodnou koláž několika Stehlíkových výpovědí, včetně těch, které obsahuje znalecký posudek ovyšetření duševního stavu obviněného:

„Narodil jsem se jako poslední zpěti bratrů. Rodiče se kemně chovali vlídně, ale sourozenci mě utlačovali, byl jsem nejmladší, atím pádem taky nejmenší. Lépe jsem se neměl ani veškole, zažil jsem odspolužáků hodně útisku. Převažujícím pocitem mého dětství byl strach.

Jak se projevuje moje životní smůla? Musel jsem chodit dozvláštní školy. Pak moje manželka… Když jsem si ji bral, byla těhotná sjiným. Ale ani tak mi nebyla vděčná. Vtom ji podporovala tchyně. Třeba jsem si lehl ponoční auž jsem slyšel, že jsem líné prase, které se jenom válí poposteli…

Jsem samotář, mezi lidmi se necítím dobře, třeba vpráci mám pocit, že mě sledují. Mezi lidi jsem nechodil sám ani smanželkou. Namanželku žárlím, mužům se líbí. Mě ráda neměla, nebyla namě hodná.

Když jsme se pohádali, nemluvila namě tři dny. Nejdřív jsem ze vzteku bouchl dveřmi, ale pak mě to přešlo. Večer jsem už brečel, ne zlítosti, ale ze vzteku, jak jsem vůči manželce bezmocný. Vždycky namě vyzrála!“

* * *

Prozatím přerušme Stehlíkovy lamentace azaměřme se najeho popis vraždy:

„Ten pátek jsem se zdržel veVršovicích, vhospodě UPepíčka, aujel mi vlak. Telefonoval jsem proto manželce, ta poznala, že jsem pil ařekla mi, že tedy nemusím jezdit vůbec. To mě naštvalo, jednak namanželku, jednak natchyni, která ji vždycky proti mně popichovala amohla zavšechny neshody, co byly mezi námi.

Jednou, když mi manželka nechtěla dát, šel jsem zatchyní, aby mi podržela ona. Skončilo to hrozně nepříjemnou scénou! Jo, udělal jsem blbost, měl jsem se nato vykašlat, ale odtý doby se to se mnou vrodině vezlo tuplem.

Když mně manželka vpátek večer praštila telefonem, dostal jsem vztek navšechny staré baby. Sousedka paní Mitášová byla stejně stará jako tchyně, dokonce mi ji trochu připomínala. Ale nikdy mi neudělala nic zlého, to já dobře vím, jenže vtuhle chvíli jsem uvažoval jinak…

Zazvonil jsem upaní Mitášové, jestli by mi nepůjčila trochu kávy. Pozvala mě dál… Když jsem se přesvědčil, že je doma aže je sama, vymluvil jsem se, že si musím ještě odskočit vedle dobytu rodičů, že se hned vrátím.

To jsem taky udělal, vzal jsem si velký kuchyňský nůž, poměrně těžký asdlouhým ostřím. Taky jsem si vzal černé rukavice, které pořád nosím při sobě. Ale navlékl jsem si jenom jednu, ruku snožem jsem měl zazády. Znovu jsem zazvonil upaní Mitášové. Pozvala mě doobýváku, otočila se kemně zády aprávě vtu chvíli jsem jí zasadil nožem první ránu dozad.

Upadla nazem, ale bodal jsem ji dál, dotěla idohlavy. Nebyl jsem při tom sexuálně vzrušený. Naopak počinu jsem dostal hrozný strach. Umyl jsem se, uklidil nůž. Zrukavic jsem vytrhal podšívku, tu jsem vhodil dosvětlíku, rukavice jsem vyhodil dopopelnice.

Dokud jsem uklízel stopy, myslím, dokud jsem měl co dělat, tak to nebylo tolik strašné. Ale pak, když jsem zůstal vnoci vbytě sám, strach vemně narůstal. Klepal jsem se, brečel, neusnul jsem ani nachvíli.“

Doznání kvraždě završil Stehlík další lamentací:

„Jak jsem už řekl, proti paní Mitášové jsem nikdy nic neměl. Ale vtu chvíli jsem se nedokázal ovládnout. Jako by mi vypadnul mozek zhlavy. Já jsem nikdy nikomu neublížil, neumím si vysvětlit, proč jsem to udělal.“

Vočích obviněného se objevily první slzy, postupně propukl vtichý pláč.

„Já jsem vždycky potlačoval smůlu, zklamání, vztek. Já jsem věděl, že to jednou nevydržím, ale takovýhle způsob, že mi takhle povolejí nervy, to jsem si nemyslel!

Chuť pomstít se tchyni jsem měl už delší dobu, ale nikdy jsem nedokázal nic udělat. Až teď, ten osudný večer. To jsem měl vztek navšechno, ale napaní Mitášovou jsem vztek neměl… Kdybych to tak všechno mohl vrátit!

Já byl vždycky smutné dítě se smůlou. Rodiče se mě zřekli, matka mi napsala, abych chalupu, která je psaná namě, jim vrátil, že se mě zříkají. Taky manželka mi napsala, že podá žádost orozvod. Takže jsem zůstal úplně sám.“

* * *

Černé rukavice hrály ovšem veStehlíkově případu důležitější roli, než by se mohlo zdát. Především vsexuální oblasti.

„Když mě manželka odmítala, dostal jsem vztek aškrtil jsem ji rukavicemi, které jsem měl připravené pod polštářem. Časem jsem zjistil, že mi to vyhovuje, protože to škrcení mě vždycky vzrušovalo ato se mi líbilo.

Proč jsem si keškrcení navlékal rukavice? To nevím, možná pro větší potěšení. Jakmile umě došlo kejakulaci, tak už jsem manželku škrtit nepotřeboval. Pak jsem se manželce vždycky omluvil astyděl jsem se.“

Stehlíkova slova konvenovala smanželčinou výpovědí:

„Normálně byl Pavel citlivý, dceru měl velice rád. Hezky se choval ikezvířatům. Když někdo chtěl zašlápnout pavouka, říkal: Pavouk je taky živý tvor! Při manželském styku se ale choval agresivně. Vždycky, když si nasadil černé rukavice, věděla jsem, že budu škrcená.

Měl nepříčetný výraz vobličeji, nejraději mě škrtil, když mělo dojít kvyvrcholení. Poukojení se choval normálně, sliboval, že už to neudělá, ale bylo to pořád stejné. Jednou mě škrtil tak, až jsem se bála, že mi něco udělá, akřičela jsem nasvou matku vevedlejší místnosti, aby mně pomohla.“

Znalecké zkoumání pachatelovy psychiky označilo Stehlíkovo počínání srukavicemi jako rituál potřebný kpohlavnímu styku. Ohrožování života sexuální partnerky znamenalo deviaci vesmyslu sadismu.

Promítl se tento fakt idovraždy Dagmar Mitášové?

Nato nedal znalecký posudek, který vypracovali MUDr.Karel Souček, CSc., MUDr.Karel Hynek, CSc., MUDr.Pavel Zemek, CSc., aPhDr.Hana Drábková, jednoznačnou odpověď:

„Stíhaná trestná činnost měla rysy sadistického sexuálního útoku, především použitím rukavice ze stejného páru jako při styku smanželkou.

Nelze ovšem jednoznačně konstatovat, zda motivem útoku byla jen sexuální deviace, nebo zda participovala při kumulaci zlobného afektu naodbrzdění agresivity.

Ta je vosobnosti zkoumaného zakotvena jako výsledek pocitu ukřivděnosti avzteku vůči světu. Navíc když mu oběť připomínala věkem tchyni, nenáviděnou, přestože ji vminulosti sexuálně atakoval.“

Podle znalců byl Stehlík vdobě trestného činu schopen rozeznat nebezpečnost svého jednání. Jeho ovládací schopnosti zůstaly nezměněny až dookamžiku, kdy zasadil Mitášové první ránu. Vtu chvíli nastal blíže neohraničený časový úsek – nejspíš končící pádem oběti – znamenající významné snížení ovládacích schopností.

* * *

Pavel Stehlík byl vúnoru 1982 odsouzen pravomocně kpatnácti letům odnětí svobody snáslednou psychiatrickou léčbou sexuologického zaměření. Trest si zdaleka neodpykal celý, dnes už můžeme dodat, že ústavní léčba skončila vroce 1993. Stehlík si mezitím změnil jméno, pod kterým žije navenkově.

Kriminologický, až výhrůžný pojem STEHLÍK ovšem zmyslí zasvěcených jen tak nevymizí. Postaral se oto starší bratr protagonisty našeho prvního příběhu – vrah asurový sexuální predátor!

Případ II – Kluk ze školní fotografie

Ošidná chvíle nutkavosti přijde čas odčasu nakaždého. Vtomto ohledu může mladá zahradnice sotva představovat výjimku. Jinak řečeno, 21letá Naděžda Kučerová, zaměstnaná naúdržbě pražských veřejných parků, si potřebovala odskočit.

Kolem půl jedenácté dopolední proto zamířila zpřehlednější, nesporně kultivovanější části vysočanského parku doodlehlejších míst. Byla to taková zpustlá země nikoho, plná křovin, solidága avysoké trávy.

Jenomže Nadinu cestu vroubily podivné nálezy:

Nejprve zahlédla celuloidové pouzdro sdoklady, mimo jiné svkladní knížkou, dále si všimla dalšího pouzdra se sešitkem tuhých listů jakéhosi zdravotního průkazu, pak uviděla kabelku ze surové kůže ařasenku anglické výroby…

„Vzadní části parku existuje skládka, kam si lidi navykli házet nepotřebné věci. Nejdřív jsem si proto myslela, že ty věci tady někdo odhodil nebo roztahal. Jenomže ta řasenka byla prakticky nepoužitá, pěkná aurčitě taky drahá… Proč by se jí měla majitelka jen tak zbavovat?“

Šla dál, přemýšlela otom, co našla aviděla…

Najednou uslyšela nějaký šustot vekřoví!

Súlekem si uvědomila, že směr její chůze kopíruje snepříjemnou věrností nějaký muž.

Abyl už docela blízko!

„Bylo mu nanejvýš čtyřicet let. Měřil maximálně 170 cm, měl hubenou vyžilou postavu, takovej – jak se říká – vyskákanej frajer. Pamatuju si jeho tvář svystouplými lícními kostmi, světle kaštanové vlasy, nos jako skobu… Měl nasobě černé tesilové kalhoty abílou košili sproužky, vekterých byl drobný vzorek snějakou kytičkou…

Nejvíc mě upoutaly jeho pichlavé oči. Hovořil česky, to vím proto, že namě pořád mluvil. Vjednom kuse se snažil navázat slovní kontakt. Bavil se se mnou opočasí, ojeřabinách, které vjiné části parku rostou. Já jsem mu téměř neodpovídala, ale stejně jsem se ho nedokázala zbavit.“

Klíčící strach rozháněla Naděžda věru jen chabým způsobem – sbírala dál poházené věci aukládala je dorovněž nalezené červené moderní tašky zplastu, typ, jaký dámy aslečny tenkrát nosívaly hrdě přes rameno.

„Muž neklidně přecházel vmé blízkosti, chvíli šel ode mne azase se kemně vracel. Bylo mi divné, že se navěci, které jsem sbírala, vůbec neptal, dokonce ani když jsem našla láhev šampaňského vína.

Zase jsem něco sebrala achtěla jsem se podívat, co leží dál. Udělala jsem asi dva kroky stranou anajednou jsem uzemě zahlédla lidskou ruku…

Pak taky nohu anakonec iobličej ženy, která tam vdivné poloze ležela nahá!

Žena se ani nepohnula, vobličeji měla divnou načervenalou barvu, možná to byla krev. Vznášelo se nad ní hejno much, ztoho jsem usoudila, že je žena mrtvá.

Vtu chvíli vemně hrklo. Napadlo mě, že ten chlap, co stojí blízko mě, je vrah. Dokonce se mě zeptal: Vy se mě bojíte? No vypadá to, že ze mě máte strach! Nadruhou stranu jsem měla dojem, že tu mrtvolu nezahlédl.“

Ani tak ovšem nebyla Nadina situace záviděníhodná:

Mrtvola přede mnou, úchylák zamnou…

„Už namě bylo těch emocí moc. Hlavou mi rotovala spousta myšlenek, ale já jsem se soustředila především nato, že se nesmím složit aomdlít právě tady.

Vracela jsem se dopřední části parku, směrem kulici Sokolovská stramvajovou zastávkou. Ten chlap mě pořád doprovázel, ale nijak se neprojevoval. Když jsme míjeli ten bazének, co je taky pískoviště, muž se mi zdvořilým tónem omluvil, že mě zdržel, že už se mnou nepůjde dál.“

Kučerová byla ta poslední, která by muže přemlouvala kopaku. Navíc měla hlavu plnou jiných myšlenek.

„Mířila jsem nablízké oddělení Veřejné bezpečnosti, abych oznámila, že jsem našla mrtvolu. Ale nejdřív jsem si musela nachvíli sednout nalavičku… Prostě jsem se složila.“

Dotěrný chlap, vyskákaný frajer, se vytratil. Někam odešel, možná nastoupil dotramvaje, aby zmizel vpropadlišti kriminalistických dějin.

Nebo snad ne?

* * *

Byla středa 10. srpna 1983.

„Rádio zrovna odhoukává poledne, když mi operační důstojník oznamuje, že naPraze 9, vkřovinách parku před budovou vysočanského Obvodního ústavu národního zdraví došlo knálezu mrtvé, asi třicetileté ženy,“ napsal si policejní výjezdový lékař podplukovník MUDr.Karel Vomáčka dosvého pracovního deníku, který vyšel vroce 1995 knižně.[15]

„Hned si říkám, že to bude nejspíš nějaká vražda, proč by taky měla taková mladá ženská zalejzat donějakýho křoví… Ataky, že jsem se trefil!

Popříjezdu vidím, že tělo mrtvé ženy leží nazádech, zataženo dohustého křovinatého porostu avysokých kopřiv, asi patnáct metrů odcesty, vedoucí zmíněným parkem. Poloha obnaženého těla svystaveným genitálem jasně napovídá, že nejspíš půjde osexuální mord.

Je pořádné horko, teplota napřímém slunci se blíží třiceti stupňům Celsia. Namístě už technik dokončuje svou práci, pak nastupuje psovod kvůli pachovým stopám, zhruba popůl hodince přijde řada inamě.

Konstatuji smrt, pravděpodobně uškrcením. Škrtidlo vytvořil pachatel zpotrhaných bílých tylových letních šatů oběti, omotaných kolem krku.

Uzel je pevně utažený vpředu nakrku, vmístě ohryzku, kde je ipatrný otlak amísto nejsilnější strangulace. Část látky ze škrtidla je zasunuta doúst oběti.

Žena je zcela nahá, nemá punčochy ani boty, nakotníku pravé nohy se nacházejí shrnuté spodní kalhotky, asi metr odtěla vlevo se nacházejí lehké kožené střevíčky.

Natemeni hlavy je tržně zhmožděná ranka, velikosti 2 cm × 2 mm, pokrytá zaschlou krví avelkým množstvím nakladených vajíček odmuch. Rovněž vajíčka amnožství larev vrůzném stupni vývoje nacházíme vočích, uších, nose, stejně tak nasliznicích řitního otvoru apochvy. Zté navíc vytéká zkalený sekret.

Svoje ohledání, diktované přítomnému vyšetřovateli, uzavírám větou, že kvraždě došlo přibližně před třemi dny.“

Soudní pitva z11. srpna potvrdila Vomáčkovy předpoklady. Znalci MUDr.Jiří Sobotka aMUDr.Přemysl Strejc zpražského Ústavu soudního lékařství LK UK veStudničkově ulici konstatovali, že mrtvola byla pitvána vestavu výrazné hniloby adestrukce larvami.

Nicméně zevní ivnitřní nález nasvědčoval, že přímou příčinou smrti bylo udušení zuškrcení, včetně takových markantů jako je strangulační rýha, zlomený levý velký roh jazylky, vzedmutí plic aotok mozku.

Krev zemřelé obsahovala 1,7 promile alkoholu. Mikrobiologickým vyšetřením vpochvě aděložním hrdle nebyla prokázána pohlavní nemoc ani přítomnost spermií.

* * *

Přestože kazuistická literatura iněkteří policejní pamětníci proklamují, že totožnost neznámého muže s„pichlavýma očima“, který obtěžoval zahradnici Kučerovou, zůstala jednou provždy tajemstvím– není tomu tak.

Varchivovaném soudním, resp. vyšetřovacím spise jsem otom našel několik zajímavých důkazů:

Samozřejmě že pátrání související svysočanským mordem muselo mezi úkolové položky zahrnout izmíněného vyžilého pána. Aby ne, vždyť se projevil jako velice podezřelá figura. Už ta jeho napůl rozdychtěná, napůl triumfální otázka, pramenící nejspíš zpocitu momentální situační převahy nad mladičkou svědkyní:

Vy se mě bojíte? Vypadá to, že ze mě máte strach!

Pátrání mezi pejskaři, kteří dozdejšího parku chodili venčit své miláčky, vyneslo počase jméno Richarda Nacházela, 39letého dělníka, bydlícího vnedaleké ulici Uškoličky.

Co víc, operativci ho měli vedeného vdatabázi jako KZO/R – tedy kriminálně závadovou osobu srecidivními sklony. Vminulosti se totiž Nacházel dopustil loupeží, taky se obnažoval před nezletilými dívenkami, což mu kromě trestu vyneslo inařízenou sexuologickou léčbu.

Nacházel měl tedy skriminálkou bohaté zkušenosti. Během výslechu je zúročil, své setkání se svědkyní evidentně bagatelizoval, dívku spíš zesměšňoval. Každopádně trval natom, že si vblízkosti zahradnice žádné mrtvoly nevšiml… Což, jak víme, připouštěla isama Kučerová.

Deviantovo alibi? Nepatřilo sice knejslavnějším, nikoli však taky ktěm předem ztraceným. Podle manželčina svědectví hráli Nacházelovi celý večer žolíky, pak šli spát. Paní byla přesvědčena, že vprůběhu noci její choť neopustil ložnici, natož byt…

Laická teorie ovrahovi, vracejícím se namísto činu, tak rychle ztrácela nasvěžesti.

Richard Nacházel zůstal nějaký čas mezi podezřelými, ale kauza brzy nabrala směr, který zupovídaného anepříjemného fantóma zahradnice Kučerové učinil odbytou zákrutu děje.

* * *

Místo činu zprvu představovalo množinu podnětných nálezů. Mimo jiné kriminalisté zajistili neotevřenou láhev sektu, nesoucí daktyloskopické stopy. Jak se ale později ukázalo, otisky prstů patřily výhradně oběti.

Také další věcné stopy zmísta činu se svou zajímavostí vymykaly zprůměru běžných nálezů vražd vterénu:

Naholeni pravé nohy oběti ležela otevřená bible, dále červené desky svyobrazením lyry, obsahující notové záznamy. Uženina levého ramene se nacházely černé desky rovněž snotami, většinou šlo otaneční apopulární písničky.

Znalezených osobních dokladů, včetně občanského průkazu, bylo jasné, že mrtvá se jmenovala Zdena Hauptová, bylo jí třicet let apocházela zPardubicka. Bydlela nanedaleké ubytovně vČihákově ulici, pracovala vpodniku zahraničního obchodu Exico. Ovšem nejen to…

„Vsouvislosti snaší operativní prací vosmdesátých letech minulého století bylo logické, že jsme pravidelně obcházeli restaurační či taneční podniky vcentru hlavního města. Mám namysli zařízení jako Slovanka, Carioca, Bystrica, 5P, taky Jalta, Lucerna nebo Bibita. Musím uznat, že jako mladému policistovi se mi tam docela líbilo.“

Takto zavzpomínal sdlouhým odstupem času kapitán Jan Štoček, nadmíru zkušený kriminalista střemi desítkami služebních let naobjasňování vražd, posléze člen stálé výjezdové služby, vyjíždějící namísta násilných trestných činů apodezřelých nálezů mrtvol.

„Zdejší hudební azpěvácká kulisa představovala spíš slabší průměr, člověku brzy zevšedněla. Ale jednou jsem veSlovanském domě uslyšel něco úplně jiného, nachvilku jsem malinko ztuhnul…

Uslyšel jsem totiž mimořádný hlas, nebojím se říci nádherný ženský hlas, znějící jako by byl znějakého ušlechtilého kovu. Zcela nesrovnatelný stěmi, co jsme jinak pokavárnách abarech mohli při tanečních produkcích vnímat…

Ta žena se jmenovala Zdena Hauptová, zpívala se svou kapelou veSlováči nebo vpověstném podniku 5P. Její zpěv, potažmo jméno nešlo zapomenout! Koho by napadlo, že to sHauptovou takhle dopadne! Takže jsem oběť znal odvidění ahlasu ještě dřív, než došlo kezločinu… Což se často nestane.“

* * *

Naposledy viděli Zdenu vzaměstnání vpátek 5. srpna. Ze zaprotokolovaných svědeckých výpovědí dodnes jasně vyplývá, že svět hudby aumění byl Hauptové rozhodně bližší než nuda kancelářské rutiny. Skolegy napracovišti vPanské ulici se vybavovala jen minimálně, natož aby se jim svěřovala snějakými osobními problémy. Domnívala se, že svými výdělky zazpívání vnich vyvolává závist. Aže vdrbech made in Exico figuruje jako taková lepší štětka…

Leccos se ale proslýchalo ojednom jejím nadřízeném, měl prý Zdeně dělat nemravné návrhy, zkoušel ji osahávat. „Je to odpornej hajzl,“ vyjádřila se Hauptová před dobrým známým, divadelníkem Vladimírem Hulcem, se kterým se vsrpnu 1982 sblížila jako komparsistka při natáčení filmu Straka vhrsti.

Co kriminalistům napověděl časový snímek?

Vevinárně Slovanka se Zdena Hauptová objevila před víkendovou půlnocí z6. na7. srpna 1983, kam dorazila zhotelu International, kde vkapele Perfect zaskakovala zazpěvačku nadovolené.

VeSlovance si sedla kestolu vyhrazenému pro hudebníky. Jednomu zmuzikantů se opřestávce pochlubila, že měla mimořádně dobrý kšeft. Ustolku si celou dobu povídala výhradně sjakousi neznámou ženou.

Pryč odešla ještě během hudební produkce, takže lidé zkapely Petra Brožka ani nezaregistrovali, kdy přesně Hauptová zvinárny Slovanka zmizela. Zdejší obsluhující číšnice to odhadla napůl třetí ráno.

Tento časový údaj znamenal pohříchu poslední zjištěný výskyt oběti. Výslechy řidičů nočních tramvají, jejichž trasy připadaly vzhledem kvysočanské ubytovně vúvahu, nepřinesly nic podnětného.

Hauptová byla půvabná, mladá, svobodná. Zaflirtovat si, navázat známost uměla počertech rychle. Podle spolubydlících zpodnikové ubytovny mívala amatérská zpěvačka vezdejší vrátnici časté mužské návštěvy, pánové jí sem taky hodně telefonovali…

Jak už to ale někdy bývá, ani tento slibný poznatek nevynesl detektivům nějaké jméno, se kterým by mohli dál úspěšně pracovat.

* * *

Reálný předpoklad zněl, že kvraždě Zdeňky Hauptové došlo vranních hodinách neděle 7. srpna 1983.

Právě uplynulý víkend byl pro muže zákona zhlavního města každopádně náročný, došlo totiž kedvěma dalším, poměrně závažným projevům sexuálního násilí naženách:

Vnedělním čase 01:15 hod. procházela Husovými sady vpátém pražském obvodu dvacetiletá Eva. Poblíž vyústění doulice Nad Popelkou kní zezadu doběhl nějaký muž, hrubým trhnutím ji pootočil ksobě ajako nefalšovanou výhrůžku jí přiložil nalevý bok nůž:

„Jestli budeš křičet, tak tě propíchnu!“

Eva začala nanásilníka chrlit historky, kterými ho chtěla odradit oddalšího nátlaku. Tvrdila, že její rodinní příslušníci pracují vbezpečnostních složkách aurčitě by něco takového nenechali bez mstivé odvety. Další story zněla, že má zrovna menstruaci…

„Drž hubu, nebo tě zabiju!“ varoval dívku útočník.

„Tak mě zabij!“ odsekla.

Dal jí facku azačal ji rdousit oběma rukama. Tlak naEvino tělo byl tak silný, že dívka přepadla přes zábradlí.

Podopadu nazem začala křičet opomoc, násilník byl ale rychle uní, zdvihl ji apěstí ji udeřil doobličeje adobřicha. Pak jí přiložil ostří nože nakrk.

„Říkám ti, nech toho! Nebo tě podřežu!“

Schoval nůž azačal ztichlé, vystrašené dívce rozepínat šaty. Začal ji tlačit dostráně, dál odcesty. Vtom Eva zaslechla čísi kroky azačala znovu křičet.

Nascéně se objevil spásný svědek Krásný.

„Co tam děláte?“

„Co je ti dotoho!“ odsekl neznámý muž aukázal pro výstrahu svou dýku.

Ale taky Krásný mu hbitě předvedl, že je vyzbrojen dostatečně dlouhým nožem. Napomoc navíc rychle přicházeli další dva noční chodci Valenta aDreschar.

To už byla zjevná přesila!

Surovec utekl zmísta činu, namístě poněm zůstalo kožené pouzdro dýky. Dívka spotrhanými apošpiněnými šaty dostala psychický šok, nereagovala nalidi kolem sebe, nesrozumitelně, až nepříčetně křičela…

* * *

Ještě vestejný nedělní den, asi ve23:45 hod., stála dvaadvacetiletá Marta nastanici autobusů veVršovicích. Najednou se vjejí blízkosti objevil neznámý muž. Vpravé ruce držel dýku, levou objal dívku kolem ramen asykl:

„Budeš zticha auděláš, co ti řeknu!“

Vystrašená dívka ani necekla. Muž ji odtáhl zosvětlení zastávky kjakémusi křoví azídce. Dal jí nůž pod krk, líbal ji, začal ji svlékat aohmatával ji naprsou ivrozkroku.

„Tak co? Že ti to dělá dobře?“ ptal se jí, když jí zavedl prsty dogenitálu.

Nakonec donutil Martu kfelaci svého údu. Když se ukojil, přikázal dívce:

„Tady zůstaneš, dokud nezmizím. Je ti to jasný?“

Což se taky stalo.

* * *

Eva, Zdena, Marta…

Tak znělo předpokládané časové pořadí napadených žen.

Viděla iZdena Hauptová stejnou dýku, když ji vrah vevysočanském parku napadl?

Vyloučit se to nedalo. Naopak bylo docela dobře pravděpodobné, že neukojený pachatel, navíc podrážděný fiaskem zHusových sadů, se přesunul nějakou noční tramvají doVysočan. Tam zafixoval svou pozornost naosamocenou aatraktivní Hauptovou.

Tu usmrtil aukojil se naní…

Jenže pak už by obecné zkušenosti schováním deviantů pospáchání násilného sexuálního činu – zejména vraždy – nasvědčovaly, že místo dalšího nočního lovu veVršovicích zvolí pachatel spíš defenzivní vystupování:

Uchýlí se stranou se svým abnormálním prožitkem. Cítí, že potřebuje zklidnit rozbouřené myšlenky. Ale taky už začíná uvažovat prakticky, promýšlí aspoň základní alibi. Apředevším se snaží zmizet zdosahu policie, chce se někam zašít, aby vklidu přestál první dny vyšetřování…

Ztohoto úhlu vrahova pohledu by bylo bloumání nočním městem, natož násilí nadalší oběti, krajně nebezpečné!

Zbývala samozřejmě druhá možnost – deviantovo sexuální puzení je tak silné, že je ochoten pro svoje ukojení riskovat. To by ale znamenalo, že brzy zaútočí znovu!

* * *

Mezi přepadením Evy aMarty, řešených prozatím obvodními složkami, šlo vysledovat mnoho shodných znaků pachatelova modu operandi. Zato smrt vevysočanském parku se ztrojice násilných činů vymykala svou brutalitou, jednoznačným útokem cíleným proti životu oběti.

Myšlenky adedukce kriminalistů se točily vkruhu, rozpíjely se vneuchopitelnu.

Raději něco ryze praktického? Snadná pomoc!

Neodmyslitelnou položkou vyšetřování podobných vražd azločinů bývají totiž prověrky alibi sexuálních deviantů.

Vevýčtu zhruba tří stovek osob padlo též jméno Miroslava Stehlíka narozeného vroce 1956. Vsoučasné době se léčil vbohnickém psychiatrickém zařízení. Jenomže informace zdotyčného pavilonu zněla jednoznačně: během kritického dne neměl pacient vycházku, léčebnu neopustil.

Přes takové zjištění doslova nejede vlak.

Kriminalisté zmordparty proto Stehlíka jako možného pachatele vraždy Zdeny Hauptové vyloučili – aby se věnovali podezřelejším násilníkům sméně průkazným alibi.

* * *

Prohlédněme si pomyslnou Stehlíkovu vizitku:

Věk 27 let, tedy muž vplné síle, nevelké, zato atletické postavy, velmi dobrý rváč.

Jako agresor se sexuálně deviantními sklony se projevil už krátce ponabytí trestní odpovědnosti.

Patnáctiletý Mirek se jednoho večera vracel domů ajeho pozornost upoutalo světlo vycházející ze sklepní prádelny. Podíval se dovnitř okýnkem auviděl mladou ženu.

Ohýbala se nad košíkem plným prádla, Stehlík zahlédl její stehna aúdajně ikalhotky. Silně ho to nabudilo. Obešel celý dům, pronikl sklepem až kprádelně azazavřenými dveřmi nějakou dobu onanoval.

„To ale bylo málo, celou dobu jsem slyšel, že ta ženská je pořád uvnitř. Otevřel jsem dveře azamknul je zevnitř. Než se naněco zmohla, chytil jsem ji zakrk. Měl jsem ho venku, ztopořenýho, ona to viděla.

Přikázal jsem jí, aby se svlékla. Ona se zdráhala, tak jsem ji vysvlíkl sám ašahal jí naprsa amezi nohy. Chtěl jsem sní souložit. Ona se bránila aříkala, že je jí tady zima, zvala mě ksobě dobytu.

Ale byla to zjejí strany finta. Naschodech začala řvát opomoc, až přiběhnul nějakej chlap. Dal mi pár facek apředal mě policajtům.“

Při výslechu mladistvý Stehlík lživě tvrdil, že potkal ženu náhodou. Říkala mu, že se jí líbí, vyzvala ho ksouloži asama si začala sundávat kalhotky. Usoudu ho tahle drzá smyšlenka nespasila, vyslechl si dvouletý trest spodmíněným odkladem natři roky.

Zazmínku jistě stojí, že tehdejší nařízené zkoumání duševního stavu neodhalilo příznaky zvýšené sexuální aktivity či dokonce deviace.

* * *

„Vyučil jsem se zedníkem sukončenou devítiletkou, šlo mi to dobře, teorii ipraxi jsem zvládal. Nastoupil jsem doPražské stavební obnovy, vydělal jsem si slušně, ale vydrželo to jen půl roku. Musel jsem jít dolochu.“

Vroce 1974, ještě vezkušební době předchozího odsouzení, totiž Stehlík spáchal dlouhou šňůru trestných činů, konkrétně výtržnictví, omezování osobní svobody, krádeží aúmyslného obecného ohrožení. Šlo otřicet čtyři případy vloupání dobytů, ubytoven či automobilů. Vedvou případech Stehlík otevřel kohoutky uplynového sporáku.

„Pustil plyn azapálil nakoberci nějaké papíry. Byl naštvanej, že vbytě nebylo nic cennýho, říkal, že aspoň ti nájemníci pochcípají,“ vypověděl komplic.

Stehlík oponoval: „Nanic se nepamatuju, snědl jsem totiž větší množství prášků…“

Obluzený stav popožití medikamentů či drog – to bude příznačný leitmotiv pro jeho obhajobu vbudoucích letech, kdy svyhlídkou napopravčí celu bude Stehlík hrát oživot!

Ale teď, vprvní půli sedmdesátých let, to pořád byla běžná soudní tahanice. Pravda, během přípravného řízení kriminalisté navíc zjistili, že Miroslav napadl koncem února 1973 vesklepě sedmadvacetiletou Evu.

Obnažil si před ní pohlavní úd azačal onanovat. Žena volala opomoc, což Stehlíka „rušilo“, proto oběti vyhrožoval zabitím. Když chtěla odejít, hodil ji nazeď.

„Ona si vymýšlí!“ obhajoval se drze útočník. „Napadla mě železnou tyčí ajá jsem se musel bránit!“

Další nehorázná lež…

Jenomže tentokrát znalci zkoumající duševní stav obviněného mladíka konstatovali sexuální poruchu vesmyslu exhibicionismu asexuální agresivity. Ksouhrnnému trestu zanesplnění podmínky asérii zlodějen vevýši sedmi roků odnětí svobody tak přibyla ještě ústavní léčba!

* * *

„Kriminál? Byl jsem mladej, leckdo by se namě chtěl vyřádit, ale já se nedal! Prošel jsem postupně všemi stupni, odjedničky donejhorší trojky, seděl jsem iveValdicích. Pral jsem se, neposlouchal jsem příslušníky, hádal jsem se snima… Prostě jsem si dělal, co jsem chtěl!“

Stehlík si rozhodně nevymýšlel, nevychloubal se nadarmo. Hodnotící zpráva zNápravně výchovného ústavu ČSR veValdicích ho jednoznačně charakterizuje:

„Přeřazen dozdejšího zařízení pro neukázněné chování vII. výchovné skupině. Velmi často se dopouštěl přestupků proti řádu, vpředchozím zařízení byl šestadvacetkrát kázeňsky trestán, pouze dvakrát odměněn.

Kpříslušníkům Sboru nápravné výchovy se choval nepodrobivě adrze, popovahové stránce se projevoval jako vznětlivý, nekritický akokolí naprosto lhostejný. Domimopracovní činnosti nebo zájmových kroužků se zásadně nezapojoval. Výkonové normy vzaměstnání neplnil, většinou byl hodnocen jako podprůměrný pracovník.“

Ač měl vlastně Stehlík vězeňskou premiéru, dokázal se ivevaldické trojce prosadit mezi zdejší špičku nebezpečných recidivistů atěžkých zločinců. Pro řadové spoluvězně patřil krespektovaným, ještě spíš obávaným postavám.

Pozoruhodná kriminální kariéra, která se každému mladíčkovi aprvotrestanci jen tak nepovede!

Vsobotu 20. března 1982 propustili pětadvacetiletého Stehlíka zValdic, posedmi letech advou měsících vězení. Žádný výrazný „nášup“ – jak to tehdy bývalo obvyklé – nedostal.

Brána nasvobodu doopojné jarní pohody se ovšem otevřela jen pomyslně. Stehlíka vsouladu snařízením soudu eskortovali rovnou douzavřeného psychiatrického pavilonu vpražských Bohnicích.

* * *

„Jsem polského původu, zasvobodna jsem se jmenovala Gregorska, většinu života jsem byla vdomácnosti, někdy jsem pracovala jako uklízečka,“ vypovídala při opakovaných excesech Miroslava Stehlíka jeho matka Helena (narozena 1925).

„Žili jsme vešpatných finančních poměrech, postupně jsme museli vystřídat bydlení vNuslích, Michli, nakonec veStrašnicích. Bývalý manžel Stehlík pil hodně alkohol, byl mi nevěrný, mlátil mě inaše děti. Měli jsme jich celkem sedm, dvě zemřely krátce ponarození, zůstalo pět, jsou to samí kluci.

Pak manžela nadlouho zavřeli,[16] já zůstala sdětmi sama, prakticky bez peněz. Dařilo se nám ještě hůř, sociální pracovnice umístily všechny moje syny nanějaký čas dodětského domova. Vroce 1962 jsem se rozvedla avroce 1963 jsem si vzala zamanžela polského tesaře Štefana Kutarniu. Pak už se nám žilo líp, bídou jsme rozhodně netrpěli.

Kromě syna Mirka chodili všichni kluci dozvláštní školy. Miroslav byl ze všech nejchytřejší, ale taky nejhůř zvladatelný. Byl neklidný, vznětlivý, pral se, odčtvrté třídy základní školy měl dvojku zchování. Nesnášel výtky, uničeho nevydržel, mě vůbec nerespektoval. Bál se ovšem přísných tělesných trestů manžela Štefana, který uměl být nakluky tvrdý.“

* * *

Nejchytřejší, ale taky nezvladatelný…

Ano, vrozená inteligence Miroslavu Stehlíkovi rozhodně nescházela. Uvědomil si, že valdická „univerzita“ se tentokrát nesmí opakovat. Že pokud chce zpsychiatrické léčebny vyjít co nejrychleji nasvobodu, musí sekat dobrotu.

Aspoň naoko.

Vtomto falešném předsevzetí mu výrazně napomohl až neuvěřitelně volný „druhý režim“ léčebny.

„Vycházky jsem dostával vždy odpátku doneděle, první přišla naVelikonoce. Prvních sedm měsíců pobytu vBohnicích, tedy odbřezna doříjna 1982, mě museli rodiče vždy vyzvednout apodepsat revers.

Většinou to probíhalo tak, že mne vždycky převzal otec ajeli jsme nanaši chalupu uDobšic, kde jsem srodiči strávil celý víkend. Zvycházek jsem se vracel doléčebny vždycky sám, přímo znádraží, musel jsem to stihnout doosmi večer. Vtéto době jsem se žádné trestné činnosti nedopouštěl.“

Později už chodil navycházky sám atrávil je vPraze. Byla to ale jen pouhá výseč štědré nabídky, jak opustit „uzavřené“ prostředí psychiatrické léčebny.

„Při těchto černých vycházkách jsem již občas něco udělal.“

* * *

Glos alias Freud později vpřípravném řízení vypověděl:

* * *

Table of Contents

Vstříc jícnu tmy

Bratři jak se patří