© Karolina Tůmová, 2024

ISBN 978-80-249-5556-8

Všechny románové postavy i situace jsou smyšlené.

Pokud vám někoho nebo něco připomínají, je to možné. Protože kolik je na světě lidí, tolik je příběhů.

A tak se i ty v knížce určitě už někdy staly, ba co víc.

Stále se dějí. Každému z nás.

Pro všechny holky v nás

Znaly se od školy. Zuzana, Lucie, Bára a Lída. Seděly u stolu v kavárně Kaaba, před sebou nedopité hrnky s kafem. Slovo měla Zuzana. Jako vždycky. Tehdy, stejně jako teď.

„Už fakt nevím, kde se najde normální mužskej!“ pronesla netečným tónem, jako by jí tohle téma vlastně vůbec nezajímalo. Jako by právě tohle nebylo to nejvíc, co ji momentálně v životě pálilo. Absence chlapa. „Mám dojem, že v roce, kdy chlapi začali nosit kabelky, přestali být chlapama,“ dodala. Na tom ale asi něco bylo, musely uznat ostatní, když se zamyslely nad změnami, které se s opačným pohlavím v poslední době udály, a to nejen co s týče té fyzické roviny.

Zuzana pokračovala v rozboru mužského pokolení a ostatní se na sebe podívaly. Zase to začíná, daly si najevo pohledem vzájemně všechny naráz. Ale mlčely. Co taky dodat a proč rýpat do vosího hnízda. Zuzana se ráda hádala a její slovenské kořeny tomu dodávaly pořádné grády. Ne všechny, a ne vždycky byly na tyhle výbuchy naladěné. A tak zůstaly zticha. Oponování Zuzana nesnesla. A ony se podřídily, roky je naučily vzájemně se vyhýbat tomu, co druhou dráždilo.

„A proč na ty seznamky teda pořád chodíš,“ dovolila si přesto optat se Lída.

„Protože světlo je vidět jenom ve tmě,“ odvětila Zuzana jistě a změřila si Lídu pohledem někoho, kdo té tmy už viděl dost.

Zuzanin bryskní jazykový kulomet pokračoval: „Včera jsem odepsala na seznamce jednomu docela sympatickýmu chlapovi, chvíli jsme si psali, přišel mi prima, ale potom?“ teatrálně se odmlčela, rukou udělala otazník do vzduchu. Stejně ale nečekala, že by někdo reagoval, jeviště bylo její, a tak pokračovala: „Začal mi posílat svoje fotky do půli těla, chápete to? Nechutnej.“ Odfrkla si a napila se studeného kafe. Rozhořčení z ní dokapávalo jako kapky z orosené láhve prosecca, která stála u vedlejšího stolu.

Docela to chápaly, takhle to dneska na seznamkách chodí, a ačkoli Zuzana vypadá, že je „zítřejší“, je spíš než dnešní včerejší. Byla vlastně dost morálně založená a z domova vedená přísně. A to se pořád pralo s tím, co by chtěla a čeho byla na druhou stranu reálně schopna. Chování toho chlapa ji rozhořčilo mnohem víc, než ostatní tři překvapilo. Virtuální svět snese hodně. Měly by si na to zvykat. To byla dnešní normálnost. Normální bylo to, co je většina, a tohle teď byla většina.

Zuzana. Svoje čtyřicátiny oslavila před půl rokem, stejně jako všechny plus minus stejně. Byla svobodná, bezdětná. Toužila po nezištné lásce, ale sama ji neuměla dát. Byla sobecká až za roh, viděla vždycky jen své vlastní touhy. To pak bylo těžké. Přitahovala akorát sobě podobné typy. Jenže tohle už neviděla. Měla ze sebe opačný dojem: že je světice, která láká hajzly. Navíc si pořád myslela, že jí je dvacet, a tak to, co bude, úplně vytěsňovala. A to byla chyba. Chovala se jako křeček šlapající v kolečku. Neměla čas se zastavit. Byla pěkná, jen to trochu přeháněla s estetickými zákroky, tak se její obličej začal pomalu měnit v někoho, koho holky přestávaly poznávat. Nadneseně řečeno. Samozřejmě že by ji poznaly. Byla vysoká, štíhlá, chladná, s antickým obličejem, který ale potřeboval hrozně moc obdivu. Pak ožíval a byl i krásný. Svou vnitřní nejistotu přebíjela suverenitou, která měla hodně křehkou slupku. A tenhle paradox neumělo mnoho lidí okolo ní uchopit.

Teď už zareagovala i Lucie:

„Prosím tě, už z tý seznamky slez, tohle přece k ničemu nevede. Znáte některá někoho, kdo dobrýho chlapa potkal online??“ S pocitem neměnné pravdy se rozhlédla po kamarádkách, ale ty mlčely. Což si vyložila jako souhlas. „No vidíte, já taky ne.“

Lucie, rozvedená se dvěma dětmi, samoživitelka. Chlapy nenáviděla, zvlášť ty dva, kteří jí udělali její dvě děti, ty ale naopak velmi milovala, i když to neuměla dávat najevo, spíš obráceně. Sportovní, svalnaté nohy, které trápila neustálým běháním, krátce ostříhaná, docela pěkná. Bude vypadat pořád stejně, výhoda průměrných typů. A další výhodou bylo, že o sobě Lucka věděla, že je průměrná. Ušetřila si hodně zklamání a marných nadějí. Brala to, co je. Neřešila zevnějšek.

„No já znám jeden pár, náhodou,“ oblízla lžičku od kafe Bára a zvědavě se na všechny usmála. Nějak zapomněly, že ona se s Honzou seznámila právě přes seznamku. Sice zahraniční, ale byla to seznamka. „Jo, jde to i přes seznamku, dámy. Ale není to časté. Jako všechno je to asi věc náhody,“ uznala. Ani ona by za normálních okolností nešla do nějaké klasické seznamky, když slyšela ty historky. A nejen od Zuzany, těch holek okolo ní, které zkoušely štěstí online, byly mraky. Zklamaných taky stejné množství. Jak je to možné, netušila. Vždyť když se tam hlásí normální holky, musí tam být i normální chlapi, nebo ne? Tady nebyla logika.

Bára, nejhezčí z nich. Vždycky byla a je. Hnědé husté dlouhé vlnité vlasy, ofina, souměrný obličej, vysoká štíhlá postava. Typ ženy, která nebude nikdy ošklivá. V mládí, ve středním věku nebo stáří. Vždycky zaujme. Navíc měla ohromný šmrnc. Takový ten „jen tak“, ten nejlepší. Bára žila už tři roky s Honzou, letos ji požádal o ruku, ale ona se vdát nechtěla, chtěla děti, jenže to nějak zatím nešlo. Upínala se na to, přestože si někdy připadala nepřipravená. Jenže děti milovala, pro ni byly smyslem života. Možná by potřebovala ještě dvacet let na to, aby všechno nějak zapadlo, možná to bylo podvědomí, které tělu bránilo konat. Věděla, že má problém v hlavě, ale nevěděla, jak ho chytit, podržet a prohlédnout si ho pořádně. A pak se s ním jednou provždy vypořádat.

„Já už snad ani nevěřím, že láska je, holky,“ přidala se Lída. Dívala se na tu étericky nádhernou Báru a pak na svoje břicho, do kterého právě narvala další věneček. Ta bude vždycky pěkná, a já vždycky hnusná, pomyslela si. Opravdu z těch čtyř byla, jak to říct jemně, nejmíň atraktivní. A tak se to i projevovalo na její povaze, trpěla tím a dokázala být zlá. Možná to bylo právě proto, že se sebou nebyla spokojená, ale možná nebyla se sebou spokojená, protože byla zlá. To nikdo nevěděl, ani ona sama. Ale ráda mít uměla, i navzdory té zlobě. Tak po svém. Po lídovsku. A holky by nedala ani za nic.

Lída. Dvacet let vdaná s první láskou, tři děti ve věku dvanáct, osm a tři, Eliška, Martínek a Matýsek, a taky hypotéka. Dennodenní hádky doma, sice malého rozsahu, které ale otráví vzduch a život, stejně jako špetka jedu, pravidelně vedou k otravě. V jejím vztahu s manželem Pavlem bylo totálně mrtvo. Záviděla holkám, každé všechno, co sama neměla, nezávisle na tom, zda to ta druhá chtěla mít. Lída byla od základky trochu závistivá, teda trochu dost, a s věkem a dle jejího názoru jejím zoufale nedobrým životem se to jen zhoršovalo. Přesto měla holky ráda a ony měly rády ji. Lída byla malá, zavalitá, měla špatnou pleť a málo vlasů. Se vším mohla něco dělat, ale ona se rozhodla si to hýčkat a tím pádem ze sebe měla pořád jenom mindrák, který bublal navenek.

„Hele, nedáme si víno?“ nadhodila Lída konečně to, na co myslely všechny čtyři. Tady to tak vždycky stejně končilo. Kaaba byla jejich srdeční záležitostí a majitelka je už znala. Chodily tam jako domů. Ostatní se souhlasně přidaly, chuť na víno měly všechny. A dost často. Tahle část setkání jim pokaždé evokovala jejich bezstarostnou minulost, studia a nezávislost. Dospělost. A taky víno většinou spláchlo všechny problémy. Na chvíli. Objednaly si Sauvignon a začaly vzpomínat. Po tisící a stejně zase jakoby poprvé. Na všechno, co spolu prožily. Čím byly starší, tím vzpomínaly víc. Ten, kdo má kamarády z dětství, tohle zná, kdo je nemá, je o mnohé ochuzen. Znají vás ve všech situacích, znají vaše rodiny, přátele, milence, práci, znají vás prostě někdy i líp, než vy znáte sami sebe. Holky na sebe měly spoustu poznámek a někdy se pomlouvaly, ale když jedna chyběla, nebylo to nikdy ono. Ten vztah byl prostě silné pouto a všechny za něj byly vděčné. Taková zvláštní forma rodiny. S hádkami, láskyplnými projevy a každodenností. Především ale nepostradatelností. Která by v případě ztráty způsobila hlubokou díru, jež by šla těžko něčím zasypat.

Čím dál častěji si při podobných setkáních začínaly uvědomovat, že se jejich povídání mění. Z legračních historek vyvěrala nostalgie z toho, že je to definitivně za nimi, že se jejich životy lámou k druhé polovině a že to, co se jevilo jako daleká budoucnost, je něco, co už žijí. K čemuž začínaly patřit i problémy se zdravím a odchody lidí, které měly rády. Bylo to divné a každá se s tím smiřovala po svém. Respektive si všechny teprve hledaly cestu k tomu, jak se s tím smířit. Bylo to nové. A někdy se zdálo, že taková cesta prostě není.

Báře zvonil telefon, ale jen se podívala na displej, pak kradmo na holky a vypnula zvonění. U stolu zavládlo ticho. Všechny měly otazník v očích a chtěly vědět, co její gesto znamená, protože tohle Bára nedělala. Ale nikdo se nezeptal. Až prořízlá huba Zuzana opět nezklamala: „Co to jako bylo? Vypadáš provinile,“ jen tak to plácla, ale když se na Báru jako jeden muž podívaly, v tu chvíli všem bylo jasné, že má pravdu, že uhodila hřebíček na hlavičku. Vina. Rozlila se kolem stolu jako povodeň.

Bára se na ně zadívala pohledem někoho, kdo vinu cítil a kdo nenechal ani nedůvtipnou Lidku na pochybách, že se něco děje. Bára si chvíli hrála s nožičkou skleničky a snažila se tu nekonečnou vteřinu ticha utopit na dně, pak se napila pořádně vína a rozťala jejich očekávání. „Tak jo, musím vám něco říct,“ odmlčela se. Čekaly. Polkla, ale věděla, že dýl otálet nemůže. Ani sama nechtěla. Nesnesla by to. „Někoho jsem potkala, strašně mi to vadí, ale nemůžu si pomoct,“ vysypala ze sebe jako moučkový cukr na štrúdl. Jen to všechno nebylo tak sladké jako ten dezert. Navíc její sdělení holkám nedávalo smysl.

Nechápavě na ni všechny koukaly. Každá z úhlu pohledu svého života. Ale Bára už dál nic neříkala. Jim se honilo hlavou: Bára? Někoho potkala? Co je to za nesmysl. Vždyť je s Honzou.

Seděly tam malý okamžik jako cizí. Kdo by řekl, že něco podobného by mezi ně mohlo vnést ticho, mezi ně, které pusu nezavřely při žádné společné příležitosti. A možná se tam vkradlo i nepochopení. Odtažení. Jako že když někdo vyjede ze zajetých kolejí, které si o něm lidé myslí, stane se cizím?

První promluvila Lucie: „A co ti na tom vadí? Nerozumím. A jak koukám tady na naše přítelkyně, ty taky ne,“ mlaskla nevolí, tak jako to dělávala už do základky, ale nikdy si to neuvědomila. Rukou si projela svoje krátké vlasy, to taky dělala, když byla nervózní, a taky si to neuvědomovala. Gesta. Známe je nazpaměť. Ty cizí, svoje ne. Ty zase znají ti druzí.

Báře bylo trapně, strašně trapně. Štvalo ji, že jim to tak rychle vyklopila. Vždyť vůbec o nic nešlo. Nebo to bylo správné? Ale komu jinému to měla říct než těmhle třem. Stejně musela, potřebovala se svěřit. „Za prvé, jak víte, jsem zasnoubená. Za druhé… On je ženatej,“ to už řekla tiše, jako by snad tohle svědectví neměly zaslechnout. Najednou měla vtíravý dojem, že je sleduje celá kavárna. Že udělala něco natolik nepřípustného, jako by žila ve středověku. Rozhlédla se, ale nikdo jim nevěnoval pozornost. Každý měl svých starostí dost, ale to v momentě, kdy sdílela něco pro ni vážného, vůbec nepostřehla.

Lucie si nemohla pomoct a ušklíbla se, Zuzana byla zapálená zvědavostí ještě víc a Lída nevěděla, co si myslet. Svého ženatého Pavla by nikomu nedala, ale jiného ženatého Pavla by si klidně k sobě pustila, měla manželství plné zuby. A Zuzana, ta milovala senzace, takže jediný, kdo byl morálně zcela na straně Honzy, byla Lucie. Tam byl jen jeden úhel pohledu – podváděný/podváděná. Ale to Bára čekala. Radši se na ně nechtěla dívat. Protože to domnívání se, co si asi myslí, bylo mnohem horší než to, co si opravdu myslely. Možná měla držet jazyk za zuby, ale od čeho pak byli kamarádi.

„No tak mluv dál, ne?“ Zuzana nevydržela a vyvalila na ni svoje už tak dost velké oči. Nebrala to jako těžkost, něco, co jiného trápí, pro ni to bylo něco, co dělalo život živější. Nebylo to passé. Byla to běžná věc, v jejím okolí teda určitě. V jejím okolí nikdo nezaváhal ani vteřinu, pokud se mohl nějak pobavit.

Bára tedy pokračovala: „No, co říct. Potkali jsme se na vernisáži výstavy, kterou jsem pořádala. Jenže je to všechno špatně.“ Dívala se na svoje ruce, místo aby se jim dívala do očí. Moc dobře se jí to nesvěřovalo. Věděla, že udělala něco nevhodného, zároveň byla mezi kamarádkami, tady se morální stránka měla přece anulovat, nebo ne? Jenže otázka byla, která z nich to s ní myslela opravdu dobře. Někdy jim vlastně paradoxně nevěřila. Ani jedné. Nejbližší lidé, proboha, usadila se. Ale byla příliš podezíravá a ráda si vytvářela domněnky. Zároveň měla nutkání všechno ze sebe vysypat, a tak to nakonec řekla.

„Holky, já jsem udělala něco, co jsem neudělala ani jako puberťák. A to vy tři víte nejlíp. Vyspala jsem se s ním. Hned ten první večer.“ Mělo se jí ulevit, ale udělalo se jí špatně. Hlavně ze sebe. Z toho aktu, který jí teď znovu prosvištěl hlavou. Nestálo to za nic a vsadila všechno. Možná jí to došlo až teď. Až když to řekla druhým lidem, až když to zaznělo. Že udělala něco, co se prostě nedělá. Ne obecně, ale nedělá se to někomu, koho máte ráda a kdo je dobrý člověk, a to Honza byl. Mohla tím nalomit a ztratit úplně všechno. Nejhorší ale bylo, že ztrácela samu sebe.

Opětovné ticho, které se rozhostilo kolem stolu, ji zaskočilo, připadala si ještě trapněji. Zuzana ji v tom ale nenechala a promluvila první: „Ty, Báro, a je u vás doma všechno ok?“ Tohle už pronesla vážně. Se zájmem o svou letitou kamarádku. Bez povrchnosti, kterou jindy tak přetékala. O to přece šlo. Ne, že se s někým vyspala, ale co ji k tomu vedlo.

Báře se nahrnuly slzy do očí. „Právě že je, to je na tom to nejhorší.“ Ke stolu se vrátily rozpaky spolu s číšnicí, která jim nabízela další láhev. Všechny pokývaly, že ano. Tiše odešla. Vytušila, že se řeší něco, k čemu její vtipy nejsou třeba.

„Tak možná je to ok až moc“, mrkla na ni spiklenecky Lída. Báře se ulevilo, vypadalo to, že ji neodsoudí. Snad. Jenže Lída měla Báru opravdu ráda, bylo jí teď líto, co asi prožívá, zároveň s tím ale nesouhlasila. A nevěděla, ke kterému pocitu se přiklonit víc. Co jí bylo bližší, Bára, nebo věrnost vlastních manželů?

Bára našla svou ztracenou jistotu, možná ji našla díky vypitému vínu, a pokračovala: „Hele, já vůbec nevím. Ale prostě jsem se vyspala s cizím chlapem. Co víc, je ženatej. A nejhorší je, že toho lituju. Že se to prostě nemělo stát.“ Tahle pravda se jí neříkala snadno, ale lhát neuměla, a asi ani nechtěla. K čemu. Začínalo se jí ale ulevovat a cítila se líp. Paradoxně navzdory hnusu, který ze sebe vysypala. A který na ní byl nalepený.

Celý stůl se na chvíli znovu ponořil do ticha. Ale bylo to venku. Z Báry spadlo něco těžkého na jedné straně, ale zároveň byla pořád plná špatného svědomí vůči Honzovi. To se setřást ani vymazat nedalo. Bylo to jako zkalená spodní voda. Tu vyčerpáte a objeví se zas. Jenže teď si nechtěla kazit tohle setkání. Bylo jí s holkami dobře. Potřebovala je teď víc než kdykoli předtím. Cítila s nimi jistotu a oporu jako s nikým. Navzdory občasným pochybám, ony byly jako její rodina. Ta vás taky často štve, ale bez ní jste opuštění. Sami. A to je to nejhorší. Znala to. Líp, než si kdokoli myslel. Byla zvyklá se o všechny a všechno postarat sama. Ona sama ale velké krytí od rodiny nezažila. Chyběla jí ta pomyslná záda. Jenže ji to dostihlo a v poslední době si připadala hrozně sama. Možná i proto udělala to, co udělala? Podvedla Honzu. Od té doby, co začala být máma nemocná, jako by se ztrácel její minulý život. Všechno, co pokládala za neměnné, za jistotu, za něco, co tak bude pořád. Jenže ono se to sesypalo jednoho slunečného odpoledne jako domeček z karet. Máma se sice z rakoviny, zdá se, vyléčila, ale Bára už nenacházela to své staré já. Cítila úzkost a někdy i strach. Strach ze života a jeho konce. Naředěný melancholií z toho, co se už nevrátí. A co lusknutím prstu bylo vyměněno za novou realitu bez avíza ve schránce.

A tak se jednoho dne prostě spustila. Na její obranu nutno říct, že nečekala, kam až to sama nechá dojít. A hlavně co s tím bude dělat. To opravdu nevěděla. Měli s Honzou v podstatě snový život. On žil posledních deset let, než se poznali, v New Yorku, ale vrátil se kvůli ní. Jeho práci ve vedení zahraniční společnosti bylo možné dělat odkudkoli. Měli pobočky po celém světě. A tak neváhal. Poté, co se z hecu přihlásili oba na seznamku a náhoda tomu chtěla, se našli. Ačkoliv byli oba její velcí odpůrci. Procestovali spolu kus světa. Prostředky na to měli a jí nikdy nepřišlo, že by to mělo být jinak. Brala to jako samozřejmost. Bára pracovala jako kurátorka a sama si vydělávala dost na to, aby si žila pohodlně. Přesto ale byl Honza ze staré školy a staral se o všechno finančně sám, což se dnes jen tak nevidí. A ona si to uvědomovala. Že má krásný život. Co jí tedy chybělo? Proč to udělala? Měla vedle sebe skvělého chlapa, kterého by si sama mohla závidět. Byli zdraví, úspěšní v práci, která je navíc těšila, bydleli v krásném bytě na nábřeží, který jim chodila uklízet jednou týdně uklízečka, mohli si dovolit skoro všechno. Tak co tedy bylo špatně?

Bára neměla dobrý vztah se svým tátou, s mámou se milovaly, ale celý rodinný systém byl poznamenaný despotickým otcem a jeho nezdravým vztahem k její sestře, která směla odjakživa úplně všechno na rozdíl od Báry a jejího bratra, kteří nesměli nikdy nic. Nakonec, jak to tak bývá, radost jim mohla dělat jen Bára, protože protežovaná Míša byla už třetím rokem v nějaké komunitě, kam se dostala oklikou přes protialkoholní léčebnu. To ale táta nikdy nepřiznal, a tak si tu hrdost radši schoval do kapsy, než aby jí obdařil tu, která si ji zasloužila. A brácha? Protloukal se od dospívání, jak se dalo, kšeftoval s kdečím a stejně tak s pravdou, nebyl na něj spoleh a byl to takový sedmilhář. Ani snad už on sám nevěděl, jak se jmenuje a kde bydlí, pokaždé to bylo jinak. To jméno ne, ale bydliště a ostatní věci ano.

Báře tedy tenhle svazek s Honzou plus přátelství holek nahrazovaly všechno, co, jak měla dojem, už musela obětovat, svět, kde nemohla být sama sebou. Právoplatným členem jedné rodiny, kterou si často raději idealizovala, než by přiznala, že stojí za zlámanou grešli.

Cítila se sama, ač obklopená lidmi. Neuměla se toho pocitu zbavit a někdy jí připadalo, že je na téhle planetě sama s miliardou lidí kolem. Možná v tom byl zakopaný pes, proč Honzovi tohle udělala. Snažila se pocit samoty něčím vyrušit, přivést do něj někoho dalšího. Kdo ví. Potřásla hlavou a začala zase vnímat tok hovoru holek kolem. Skoro to vypadalo, jako by se nic hrozného nestalo, protože za chvíli se už mluvilo o něčem jiném, což vlastně Báře přišlo taky divné. Ale nechala to být, chápala, že každá z nich má svoje „témata“, jež se v jejich případě honila jak na stadionu v ženském čtyřboji.

U třetí lahve se projevila hladinka alkoholu a začaly se malinko dohadovat. Byl čas jít domů. A nakonec, když z podniku odcházely, od každé dostala Bára radu, z každé z nich vypadlo JEJÍ vidění světa:

Lída řekla jen „Honza si to nezaslouží“, Lucka „pořádně si rozmysli, co děláš“ a Zuzana „jen si to užij“. Ze směsi těchhle doporučení bylo těžké sestavit plán na další postup. Ten se stejně nedal najít v žádné radě ani v knihách, bylo to na ní. Tak se objaly a každá vyrazila ke svému domovu.

Lída dojela domů opojená vínem a dobrá nálada, která se vždycky s hladinou alkoholu zvedá, začala strmě padat zpět dolů, což se děje zákonitě. Vkrádalo se k ní rozladění, hned jak odemykala dveře. Když si sundala v předsíni kabát, slyšela v obýváku puštěnou televizi. Pavel byl ještě vzhůru, na to neměla taky náladu. Vešla potichu do pokoje, jako by mu mohla proklouznout. Což byl nesmysl, nebyla myš. Otočil se na ni a usmál se, bezelstně a upřímně, jenže to ona nechtěla vidět, chtěla vidět jeho horší podobu. Ještě navíc bezelstně pronesl: „Tak jak jste si vyhodily z kopýtka, děvčata?“

Vjel do ní vztek, který neměl opodstatnění, snažil se být milý, ovšem ji dráždilo cokoli v jeho podání, a tak vyštěkla zcela nepatřičně a bez logiky: „Seš trapnej, mluvíš jak puberťák.“ Otočila se a nechala ho tam nechápavě sedět. Nevěděl, co to do ní zase vjelo, proč je taková. A čím dál častěji. Přestávalo ho to bavit. Viděl jen její rozložitou postavu, která se k němu otočila zády, a přestože jí nikdy nevyčítal, že o sebe moc nedbá, teď mu přišla hnusná.

Lída šla do koupelny, sedla si na oranžové dlaždice na zemi, po kterých tak moc toužila do jejich řadového domku, po němž taky tak moc toužila, a začala fňukat. Plácala se do rozkydlých stehen a nenáviděla se. Nenáviděla sebe, jeho, tenhle život. Nenáviděla život celý. Věděla, že se rouhá, že nahoře spí jejich krásné děti, ale v tenhle moment jí to nestačilo. Nechtělo se jí nic. Cítila se odporná, nezajímavá, nemilovaná. A pak se pozvracela. Vyzvracela víno i ty hnusné pocity, vysprchovala se, vzala si noční košili a šla spát. Zuby si nečistila a Pavlovi neřekla ani dobrou noc. Až pozdě v noci slyšela kliku u dveří, když šel spát i on. Modlila se za to, aby se ráno vzbudila s lepší náladou a aby se na ni nezlobil. Že jsou to přání jak křížek po funusu, věděla sama nejlíp.

V půl páté přišel Matýsek s tím, že nemůže spát, nacpal jí na tvář svého zajíce, až nemohla dýchat, a ona si s nevolí vzala dítě do postele, jen tak si mohla ukrást ještě trochu spánku. Usnuli ale jen na další půlhodinu, protože se venku začalo rozednívat a ona po tom víně spala špatně. Věděla, že celý den bude taky špatný. Doprčic. Noční přání se nesplní.

Za chvíli zvonil Pavlovi budík. A vzhůru byl celý dům. Vstala taky, šla do kuchyně udělat všem snídani a starším dětem svačiny do školy. Už to dělala automaticky, mohla by i poslepu. Rutina jako všechno, pomyslela si. Maty jí visel na noze, cítil z matky špatnou náladu a měl ji také. Začal vřískat, ona nevěděla proč, ale měla pocit – že začne vřískat taky. Co kdyby vřískali oba? Nacpala dětem krabičky chlebem se sýrem, i když věděla, že tuhle svačinu moc nemusely. Ale nic jiného doma nebylo a ona neměla energii vymýšlet něco lepšího. Vedle banán, to taky nesnášely. Sama si pamatovala, že to jako dítě měla stejně, nenáviděla aroma banánu linoucí se z chleba. Přesto to dětem dělala. Vůbec dělala druhým dost věcí, které sama nesnášela.

V kuchyni bylo ticho. Pavel byl dotčený jejím včerejším chováním, druhá půlka nočního přání se Lídě tedy nesplnila taky, děti byly po ránu nekomunikativní vždycky. Tichá domácnost o pěti členech, divné skóre. Když všichni odešli, Lída si sedla s hrnkem kafe ke stolu. Moc na něj s tou kocovinou neměla chuť, ale byl to už takový zvyk udělat si po odchodu rodiny espresso. Půl ho vypila, dívala se na Matyáše, jak si hraje s kostkami, pak se zvedla, umyla se, převlékla do tepláků a začala její šichta: nacpat prádlo do pračky, pověsit na zahradě, když bylo hezky, vyžehlit, pak vzala auto a jeli nakoupit. V poslední době jezdila jen do Penny, všechno bylo čím dál dražší. Lída byla povoláním účetní, a pak ji ty částky děsily ještě víc, když si spočítala jejich měsíční režii a jeden plat. Dělalo se jí špatně. Ze včerejšího vína i peněz. Jak uživí jednou děti, nevěděla, už tak toho snědly čím dál víc. Ale Pavel řekl, že pracovat nemusí, že to je jeho starost. Vlastně mu přála, ať má taky nějakou. Měla dojem, že on nemá žádnou. Ona jich měla dost. Za oba. Obětí byla v téhle rodině ona. Respektive si tuhle roli v castingu obsadila sama sebou. Nikdo jiný neměl šanci. Jednou jí Pavel v hádce řekl, ať si svoje mindráky jde řešit k psychologovi. Jenže to podal tak hnusně, že i kdyby chtěla, nepůjde tam, přece mu nedá za pravdu, že nějaké mindráky má. Ale měla jich plný batoh. Který byl zavrstvený až po okraj. Věděla to ona, věděl to on, ale nepřiznala to. Trápila tím sebe i druhé. Ať si dojde k psychologovi sám, odfrkla si pokaždé.

Po obědě dala malého spát a sedla si k mobilu. Instagram jí teď požíral strašně času, bylo tam tolik dokonalých lidí a jejich dokonalých životů. A ona tomuhle přeludu věřila. Čím byl její život marnější, tím tomu věřila víc. Nebyla dost chytrá na to, aby pochopila, že to je jen povrch. A proto ji to deprimovalo. Z pokojíčku se ozval pláč Matyho a ona najednou zjistila, že už je na mobilu dvě hodiny, ježíši, měla bych to začít regulovat. Ještěže mají domácí wifi s neomezenými daty. Dětem wifi zakazovala, ale sama na netu visela pořád.

Rychle vstala a došla pro Matyáše. Když ho viděla rozespalého v postýlce, byla na chvíli šťastná. Na tu malou chvíli, kdy přestala přemýšlet a jen byla. Teď a tady, jak se říká. Pomazlila se s ním. Tohle dítě nebylo plánované, ale o to víc si ho užívala. Ty dvě předtím se narodily tak rychle za sebou, že se to moc dobře nedalo zvládnout, stavěli v tom období dům, ale Matyášek jí přišel do života už jako zkušené matce a starší děti pomáhaly. Čuchla si k jeho hnědým vláskům, voněly pořád jako miminku, i když mu byly už tři. Obejmul ji ručičkama a schoval se jí mezi prsa. Okamžik splynutí a vděčnosti, i když pomíjivé, pak se rozplakal a ona nevěděla proč a zase ji to rozladilo. Chvíle vděku byl ta tam. Míval to teď často a doktorka se jí ptala, zda je u nich všechno v pořádku. Samozřejmě že bylo, proč by nebylo. Že prý nervozita malého může souviset s atmosférou doma. Tenkrát se jí dotklo, co doktorka naznačila. Jenže Lídě se její postřeh do myšlenek vkrádal čím dál častěji a něco na tom asi bylo. Přiznat to sama sobě ale nechtěla.

Když dala Matýskovi svačinu, byl už akorát čas na to začít připravovat večeři. Pořád dokola. Možná by si měla přece jen prosadit tu práci. Děti přišly domů v době, kdy se vracel z práce i Pavel. Zaplať bůh byly děti už velké a měly své zájmy, takže dohromady byli doma jen o víkendech, to většinou stejně byly děti zalezlé v pokojích na počítači nebo mobilu. Vyčítala jim to. I když byla stejná.

Jejich řadová novostavba na okraji Prahy, nazývaná rodinný domek, byla plná individualit, kterým se dalo jako skupině říkat rodina, jinak toho moc společného neměli. Ale nebyli v tom sami, doba se posunula. Dál. Kam ale, to neuměl nikdo moc určit. Rodina jako taková přestávala existovat.

U večeře se Pavel snažil být příjemný navzdory tomu, že toho měl vážně v poslední době dost. Lída se z kocoviny probrala a kvečeru už i její nálada byla alespoň snahou o vlídnost. Těšila se do postele. Naštěstí po ní Pavel nic nechtěl. I to byl ale problém. To, že buď chtěl, anebo naopak ne. Obojí bylo špatně. Usnula už v devět.

Zuzana měla zase svůj hektický den. Pracovala jako realitní makléřka v jedné z nejlepších společností v Praze a někdy se jí prohlídky nakupily do dne tak, že si ani nestíhala dát oběd. To byl příklad dneška. MHD řadila pod svou úroveň, a tak využívala firemního auta, i když to bylo totálně nelogické. Na všechna místa prohlídky by se dostala snáz a i včas, kdyby to proklaté MHD používala. Jenže Range Rover jí přišel víc in, i když nebyl její a i když s ním nemohla nikde zaparkovat, ale to jí bylo fuk. Byla typ člověka, který o tomhle nepřemýšlí. Důležité bylo, jak to vypadá. Ne, co to obnáší.

Prodávala teď dva hodně drahé byty a nemyslela na nic jiného, než aby rychle uzavřela rezervační a následně kupní smlouvu a dostala dobrou provizi. Její život dost stál a jí už to přišlo běžné, ale normální to nebylo. Utrácela za kosmetiku, oblečení, a hlavně teď s věkem i za estetické zákroky na klinice. Být mladý něco stálo, respektive kupovat si tuhle iluzi něco stálo. Obíhala jednu kliniku po druhé, bála se stárnutí a děsilo ji, že už není všechno tak, jak bylo. Začínala tím být posedlá. Pořád věřila, že je mladá, což duchem byla, ale věkem už prostě ne, a to si nechtěla připustit. Holky o jejím strachu nevěděly, ale začínala mít depresi z toho, že zůstane sama. Ale přece si ji někdo zaslouží, myslela si. Je skvělá, ujišťovala se. No pár let ještě počká a pak už bude kašlat na všechny zákroky i chlapy, rozhodla se.

Půl dvanácté, sakra, trčí v zácpě. Strašně nerada jezdila pozdě, ani se to neslušelo, ale stávalo se jí to pořád právě kvůli tomu, že jezdila autem. Buď to v Praze moc nejelo, anebo neměla kde zaparkovat. Objížděla činžák a viděla, jak zájemce o byt už stojí venku, zamávala mu z okénka a přidala svůj suverénní úsměv. Netušila, že hodně lidí dohání k šílenství a připadá jim drzý, ona to tak ale nemyslela a jiný úsměv neměla v repertoáru. Zájemce jen pokrčil rameny a díval se za odjíždějícím autem. Už teď ho štvala. Makléřka.

Konečně někdo vyjel, sakra, invalida, no, na chvíli to tam dám, pomyslela si. To prostě byla Zuzana. Nejdál dohlédla k já. O chudákovi invalidovi ani nepřemýšlela. Maximálně o tom, že dostane pokutu. U ní všechno vyřešily peníze. Pokutu i stárnoucí obličej. Přejela si rychle rty rtěnkou a pospíchala za klientem.

Takových schůzek měla dnes pět a v jednom případě se zdálo, že byt prodala. Byl to byt na Starém Městě, kde by sama nebydlela ani za nic, ale ceny bytů se šplhaly stále výš i navzdory nehostinné lokalitě pro život. Nerovný pár, on padesátník, bez vlasů, podsaditý, se silnými brýlemi, ona třicet a něco, jestli byla Zuzana umělá, tak tahle byla už z jiné planety. Skákal, jak ona pískala, skoro to vypadalo, že ty peníze na byt vydělala ona a nikoli on. Tak to bývá. Tohle Zuzanu vždycky dráždilo, jak se ženy chovají suverénně v momentech, kdy jim někdo něco kupuje. Zvlášť ty, které si nevydělaly nikdy nic. Ty byly nejhorší. Zuzana měla své chyby, ale pracovitá byla. A dostat se tam, kde je teď, ji stálo dvacet let úsilí. Pro zlatokopky neměla pochopení. Ale v tomhle světě žila a byla na něj zvyklá. I když se jí už někdy zajídal.

Den byl nakonec úspěšný, protože měla na zítra připravit kupní smlouvu pro ten nerovný pár. Slečna asi zapracovala. Tak se jí to líbilo. Byla v tomhle jako chlap. Zdolávání pracovních cílů jí vyrábělo adrenalin. Pohánělo dál. Kam dál a jak moc daleko ale nevěděla. K čemu by jí to bylo. Dívat se moc dopředu ji nebavilo, viděla tam věci, které chtěla raději vytěsnit.

Když vešla do svého bytu v Dejvicích, přivítalo jí ticho. Doma měla ale kočku, která se chovala stejně jako Zuzana. Nezávisle. Tak jak to kočky umějí. Vyhovovaly si. Nasypala jí do misky granule a šla se osprchovat. Jídlo Zuzana moc neřešila, co kdyby přibrala. Nejedla vlastně už nic kromě salátů. Večer si sedla s vínem k internetu a seznamce. Nedokázala z toho vyskočit. Už zkusila snad všechny rande platformy. Jenže princ na bílém koni se na seznamku obvykle nepřihlašuje. Nemá wifi.

Vypila celou láhev vína, přestože si řekla, že pití omezí, jenže ono to bylo snazší trávit večer s lahví než bez. Mohlo by se pak stát, že zjistí, že její život je hrozně smutný a musí s tím něco dělat. Což se jí nechtělo. Jak už řekl Hippokrates: „Pokud nejsi připraven změnit svůj život, není ti pomoci.“ A to byla svatá pravda. Za to by dala ruku do ohně, ale viděla to jen u druhých, proto si namlouvala, že ona ho měnit nepotřebuje, a v tom jí ta láhev pomáhala. Pořád čekala, že s jejím životem něco udělá někdo jiný. Taky žila v iluzi. Jako Lída, Bára a asi i Lucie. A miliony dalších lidí na celém světě.

Lucie běžela parkem a v hlavě se jí znovu odehrávala hádka s Milanem. To byl otec jejího prvního dítěte, dcery Niny, a ona ho momentálně nenáviděla. No, momentálně, zamyslela se… možná ho nenáviděla už tehdy, když spolu žili, a možná nenávidí všechny jemu podobné muže. Neměla čas nad tím hluboce přemýšlet anebo možná nechtěla. Tak je to mnohdy mnohem snazší. Začala běhat poté, co je Milan opustil, respektive opustil ji proto, že se s ní už nedalo žít. Prý. Tak to řekl. A měl pravdu, její dennodenní scény by umořily osla. Lucie běhá, i když je úplně vysílená, běhá, i když ví, že na to není čas. Je to její jediná chvíle pro sebe a ona si ji nenechá vzít. V poslední době bývá z běhání tolik unavená, že jí to nepřináší, co má, naopak. Ale ani nad tím se Lucie nezamýšlí. Nemá čas. Opět.

Míjí další běžce, mladší, starší, má dojem, že jsou jedna rodina, a každému, koho míjí, kývnutím nebo úsměvem naznačí pozdrav, nebo odpoví na ten jeho. Někdo opětuje, jiný dělá, že ji nevidí. Jako by byla neviditelná, no, možná je, napadne ji. Doběhne do Stromovky a najednou ucítí, jak ji bodá v podbřišku víc než jindy, a musí se zastavit. Musí si dokonce hned sednout, nebo bolestí omdlí. Přibíhá k ní muž, kterého potkala na cestě sem.

Lucie sedí a vidí, jak se nad ni shýbá. Už dlouho se nikdo nad ni nesehnul tak, aby měla dojem, že ho opravdu zajímá, že někoho opravdu zajímá, jak se cítí a jak jí je. Nedej bože, aby jí chtěl pomoct.

„Jste v pořádku?“ dýchne na ni jeho teplý dech a ona se probere z myšlenek a pocitů. Asi ji vlastně už nic nebolí. Chvilková slabost? Přehlížet by to neměla.

„Já…,“ neví co říct. „Asi a… ano…,“ dívá se na své tělo, jako by tam měla najít znamení nějakého zranění, nebo naopak zjištění, že je v pořádku. Muž se na ni nedůvěřivě podívá. Ona ho ještě ujistí a on se tedy po chvíli váhání zvedne, otáčí a pokračuje v běhu, plánu v životě. A ona tady sedí dál a najednou se rozbrečí. Najednou jí všechno dojde. Ten zmar. Zmar toho, že nemá nikoho, kdo by ji měl rád, že nemá rodinu, po které vždycky toužila. Jasně, má děti. Syn. S hrůzou zjišťuje, kolik je hodin a že ho zapomněla vyzvednout ze školky. Rozbíhá se směrem k domovu, bodání v podbřišku je už slabší, přesto ho cítí, ale běží dál, slzy jí cestou osychají. Ona přece všechno zvládne.

Josífek sedí v šatně a vyčítavě na ni kouká. Udělala to už poněkolikáté a v jeho mysli se začíná usazovat myšlenka, že ho máma nemá ráda. Bude s tímhle pocitem bojovat celý život. Marně. Ona ho ráda má, ale on to nikdy nepřijme tak, jak to je: že ho má ráda až po sobě. Že až po její lítosti přijde řada na tu jeho.

Lucie ho honem obléká, omlouvá se v chvatu učitelce, ta si jen povzdechne a pozvedne obočí, nechápe. Nechápe, jak to tomu dítěti může dělat. Dobře ví, jak se tohle dětí dotýká a že tahle ženská má evidentně moc práce sama se sebou, než aby hleděla na syna. Zvláštní, kolik lidí má děti a nejsou schopni se jim oddat, přemýšlí učitelka, když se dívá na ty dva. Rukama jí prošly tisíce rodičů za těch třicet let, co ve školce pracuje. Měla by napsat knihu, napadá ji, ale vlastně proč, jsou jak přes kopírák. Vyprovodí Lucii a Josífka pohledem a zamkne školku, může jít domů, slíbila manželovi koprovku.

„Mami, proč jsi na mě zase zapomněla?“ podívá se na Lucii malý Josífek vyčítavě. Jeho pohled ji rozzlobí. Zlobit se má přitom na sebe, ale rozzlobí se na něj. To je snazší. Cukne mu s rukou, stočí si ho naproti sobě, skloní se k němu a zblízka mu do obličeje vyštěkne:

„Prostě se to stane, udělalo se mi špatně a nemohla jsem přijít hned.“ Nechápe, že mu jako dítěti tohle prostě říct nemá, protože v tu chvíli jeho bol přebila tím svým. Zase. Navíc Josífek, stejně jako každý, potřebuje pocit bezpečí a ochrany, který mu touhle odpovědí opravdu nedala. Vidí slzy v jeho očích a v ten moment se rozbrečí i ona. Přitiskne ho k sobě, ale on se vzpírá, nechce, aby ho objímala, není mu to příjemné. Protože to z ní cítí, cítí, že máma pláče nad sebou, a ne nad ním. Je mu horko v jejím náručí a chce se z něj vyprostit, ale nejde to, je velká a on malý. Konečně ho pouští.

„Půjdeme na zmrzlinu?“ snaží se Lucie Josífka uplatit, on nemá chuť, ale nechce ji zklamat, tak spolkne slzu a kývne. Josífek nechce nikoho zklamat a bude to tak celý jeho život.

Lucie ho bere do Erhartovy cukrárny na Letné. Dávají si pohár a jejich spojenectví je zpečetěno, jak si ona myslí, nebo spíš zmraženo zmrzlinou. Jsou jen oni dva, nejde se odpojit, a to taky oba cítí. Navzdory všemu. Sami sobě především. Navzdory okolnostem. Nemají jinou možnost než být spojenci. Máma a dítě.

Lucie nemá už čas myslet na sebe, nemyslí ale ani na Josífka, protože každodenní povinnosti jí v tom brání. Cesta do Modřan je vždycky dlouhá. Kdy už sem zavedou metro, pokaždé ji napadne. Myšlenkou ho ale nepostaví. Doma se automaticky vysvlékne z běžeckého, Josífek si bundu i boty sundává sám, je na to už zvyklý, že ho nikdo neobskakuje. Lucie hází své věci do pračky a nahá si jde do ložnice pro čisté věci. Josífek jde do pokojíčku a sedá si ke svému opičákovi. Toho dostal k narozeninám od babičky. Opičáka má moc rád, babičku už méně. Je to mámina máma, viděl ji jen párkrát v životě, a tak je pro něj tahle osoba cizí, přestože se nazývá tak blízce – b a b i č k a. Opičák je velký skoro jako Josífek a on si vedle něj připadá chráněný, sedne si mu do náruče a jen tak chvíli sedí a nabírá to, co potřebuje. Opravdové objetí.

„Josko,“ houkne na něj Lucie z kuchyně. Josífek sebou trhne, bojí se, co se zase stalo, máma zní podrážděně a on si pokaždé myslí, že za to může. Většinou za to nemůže, ale Lucie není schopna odlišit své projevy nevole a normálu, a tak toho kluka netýrat. Beze slova se zvedne, a když se Lucie chystá volat ho znovu, objeví se mezi dveřmi. Na sobě má ještě svetr a manšestráky, obojí už trochu ošoupané, ošoupal je ale někdo jiný. Copak má Lucie na to, aby kupovala nové? Musí stačit sekáč. Jen se na něj podívá a zase má vztek. Ne na něj, ale na to, že její syn nosí takovéhle věci zralé tak do Armády spásy. Najednou se její emoce změnila a jí je ho líto. Pohladila ho po vlasech, což Josífka překvapilo. Na takové projevy od mámy nebyl moc zvyklý. Začínalo ho trápit, že neví, jak se máma v určité chvíli zachová. Byla pro něj nevyzpytatelná.

„Kde je Nina?“ optal se Joska, aby tenhle emoční tlak naředil. Nina je jeho starší sestra, které už bylo třináct a dle jeho mínění si mohla dělat, co chce. Připadalo mu, že jediné dítě v téhle domácnosti je on a je tak na to dětství sám.

„Nina má výtvarku a přijde za chvíli, běž prostřít,“ popostrkovala Lucie svého pětiletého syna k úkonu, který by do jeho světa neměl ještě patřit. Byl zvyklý prostírat i sklízet nádobí. A tak šel. Lucii nepřišlo divné, že si ze svých dětí dělá pomocníky, nabyla jistoty, že pomoc potřebuje hlavně ona, a tak jí prostě pomáhat mají. Že je jejich máma a ony dvě děti, v tom neviděla žádný problém. Bylo toho na ni přece moc a už tak toho zvládala dost. Slila těstoviny, podívala se na hodiny, zrak jí bohužel sjel na jejich starou kuchyni, která pamatovala už její rodiče, a zase jí vzal ten pohled chuť. V předsíni bouchly dveře a ozvalo se ahooooj. Nina byla doma, můžou jíst.

Bára chtěla odemknout, ale Honza asi nechal klíče v zámku, a tak zazvonila. Přišel otevřít až za chvilku, zdálo se jí, že pil.

„Tys pil?“ vyvalila oči. Honza byl typ chlapa, který si sám doma alkohol nedával. Překvapilo ji to.

Honza si prohrábl vlasy: „Trochu jsme v práci slavili, povýšil jsem.“

„Cooo?“ vyjekla Bára a vrhla se mu kolem krku. „Proč jsi mi nezavolal?“

Honza ji pevně objal, měl tuhle holku fakt rád. Ale pravdou bylo i to, že ho nějak nenapadlo jí zavolat, protože kolegové a kolegyně hned otevírali lahve a jemu teď došlo, jestli není divný, že Báru vynechal. Přestal o tom ale přemýšlet, protože se k závěru nedobral a mužská hlava v takovém případě sama sebe netrýzní možnými scénáři, když chybí fakta.

Bára se ho pustila a shodila z nohou sandálky, tašku pohodila vedle a mířila do obýváku. V jejich bytě bylo příjemně, ačkoli venku teploty šplhaly ke třicítce. Ale dům z dvacátých let měl pevné zdi a nepustil nic dovnitř ani ven.

„Tak to oslavíme? Nebo nemáš už slavení dost?“ mrkla na něj Bára. Nebyla si jistá, jestli Honza ještě snese další skleničku. Košili měl vytaženou z kalhot a rozepnutou na půl, což nebyl jeho distingovaný a obvyklý zjev.

„Jasně že oslavíme, to přece bez tebe nejde.“ Teď už věděl, že to tak vážně být nemělo, že slavit bez ní se nějak nehodí. Vždyť je to i její zásluha, že se může věnovat kariéře tak, jak se věnuje. Bára nikdy neprudí, když je zalezlý v pracovně ani když s ní nechce trávit čas tak, jak si přeje ona. V tomhle je jedinečná. Teda nejen v tomhle, to si byl jistý. Šel do kuchyně a z lednice vyndal prosecco. Cestou ještě sklenky a mířil zpět.

Bára seděla u otevřených balkonových dveří a nechala se ovívat průvanem, který navečer vždycky v létě dělali. Bydleli v posledním patře, každý byt měl balkon a z toho jejich byl překrásný výhled na celou Prahu. Nebylo dne, aby si tu výšku neuvědomili. Někdy jim přišlo, že jim bere přízemní starosti a vystoupáním až k nim nahoru má každý problém řešení, pokud se tedy cestou nevypařil sám.

Byt si koupili společně před několika lety, pravda tedy je, že ho kupoval Hoza, protože dobře vydělává. Zaplatil půlku hotově a zbytek na hypotéku, kterou mu dali snadno, což by se s Luciiným nestálým příjmem vleklo mnohem déle a byt by jim býval utekl. Splátky ale platila občas i Bára, aby měla čisté svědomí, i když na tom Honza netrval, ale ona ano, aby si nepřipadala úplně blbě. Nepřemýšleli nad tím, že jednou třeba tohle uspořádání může být problém. Ji to ale dneska nějak napadlo, jak tam tak seděla a dívala se ven a čekala, až za ní Honza přijde. Že tohle bydlení napůl v budoucnu může přinést potíže. A kdo z nich by v tomhle krásném bytě zůstal? Neuměla si představit, že by se ho vzdala. Nenapadlo ji to náhodou, ale kvůli tomu, co udělala. Výčitky ji pronásledovaly v každém směru.

Báru bavil design. Měla obrovský vkus a dar pro harmonii. Při zařizování jejich bytu se inspirovala pařížskými apartmány, protože Bára Paříž milovala a strávila v ní dva roky, když studovala umění na Královské akademii. Bára sama byla taková Paříž. Svým chováním, oblékáním, šarmem. A z Paříže si vzala i vzdušnost a jedinečnost městských bytů. Minimalismus, který ale lákal k objevování a na který se zareagovalo zastavením. Dechu i pohledu.

Honza dosedl na péřový gauč vedle Báry, dotkl se jí mimoděk o nohu. Oni si ale byli blízcí i bez doteku. Měli to tak od začátku, energetizující síla, která se v blízkosti toho druhého přelila, nebyla obvyklá. Už tehdy Bára věděla, že Honza je ten pravý, proč na to tedy nedávno zapomněla, netušila.

Honza otevřel láhev a oběma nalil. Bára se usmívala, ale pak zvážněla a podívala se něj: „Jsem na tebe moc pyšná, moc.“ Myslela to opravdově. Byla na něj pyšná. Zkoumala jeho tvář, která vyzařovala důvěru, již ona v lidech tak pracně hledala, a zase si uvědomila, jak moc šlápla se svým podvodem vedle, až ji zabolelo u srdce. Nevěděla, jestli může být svět ještě v pořádku, když se to, co provedla, nedalo vrátit. Políbila ho na tvář. Chytil ji za ruku a oplatil jí to samé na její hřbet. Hrklo v ní, uvědomila si, že o tuhle blízkost může přijít a že ji už narušila. Byla sama sobě odporná. Třeba to ale ještě půjde zachránit, vyplašeně se chytila stébla.

Zapípala smska. Bára měla mobil pořád v ruce, a to Honzu rozčilovalo, ale byl si vědom toho, že ona u něj zas snáší počítač jako siamské dvojče, a tak to nechával bez komentáře. O tom, že mobil a počítač jsou jasně jiné entity, které jim narušují domácnost, byl přesvědčený, ale hádat se nikdy nechtěl. Koneckonců Bára nebyla jediná, kdo měl mobil k ruce přišitý celé dny.

Bára mrkla na displej a mobil zandala na sedačku displejem dolů. Vypadala zamyšleně, a tak se zamyslel i on a řekl: „Děje se něco?“ Díval se na ni starostlivě, což ona zaměnila za podezíravost, zase si přitáhla to, co jí bylo blíž, špatné svědomí, a dopálilo ji to. Absolutně mimo právo rozčilení cítit. To ona udělala něco nedobrého, ne on. Odpověděla nebývale příkře: „Proč by se mělo něco dít?“ Raději vstala a odešla do kuchyně pro vodu, nechtěla se mu dívat do očí, nechávala ho za zády, aniž by viděla, jak je její reakcí zaskočený. Někdy ze sebe měla pocit, že bublinky z alkoholu probublávají její usazený vztek, který pak vyjde na povrch, a je zničehonic nepříjemná. Potřebovala ten vztek naředit. Vodou. Bylo jí Honzy líto. On přece za nic nemůže. To ona je falešná. Natočila si sklenici vody, druhou pro něj a vrátila se zpět. Honza měl na klíně už zase počítač, povzdechla si, ale přisedla si k němu, podala mu sklenici a pohladila ho po ruce. „Promiň,“ řekla. Usmál se. Jeho pochopení a pokaždé složení zbraní jí i po letech vyráželo dech. Jak moc byl nad věcí, tolerantní a laskavý. A ona si ho nevážila. Ale vážila, sakra, jen nevěděla, co se to s ní děje. Problém byl prostě jinde.

„Nech to být,“ odložil počítač, vzal její nohy ze země a dal si je do klína. Báře povolila tenze, kterou cítila, vděčná za to, že Honza věci nehrotí, vděčná za něj.

„Tak mi pověz něco o té tvé nové pozici,“ zeptala se zase se zájmem a mrkla na něj. Pohodlně se opřela do sedačky.

„Budu asi víc cestovat, protože odteď mám na starosti všechny evropské pobočky.“ Nevypadal nadšeně, což ji zmátlo.

„Ty nejsi rád?“ překvapeně se optala.

Prohrábl si zase vlasy, což dělal, když si nebyl jistý, a podrbal se na prsou. Po krátké pauze odpověděl: „Ale jsem, jenže se přiznám, že ty cesty mě už nějak zmáhají. Jsem starej.“ Usmál se. A vzápětí protáhl obličej v hraném smutku.

„Nebaví mě sedět pořád v letadle a v jiném, i když krásném hotelu. Jenže bez toho to nejde. Slíbili mi ale, že těch běžných pravidelných cest bude méně. Tyhle nové budou jen jednou měsíčně, pokaždé jinam, což se asi dá snést. A ty budeš mít aspoň víc času na sebe.“ Podíval se na ni, jestli se trefil.

Bohužel, varovně prolétlo Báře hlavou. Nepotřebovala čas na sebe. Tohle slyšet nechtěla. Chtěla slyšet, že se mu nechce od ní. Jejich hovor utichl a Honza, když Bára dál nic neříkala, sáhnul automaticky zase po počítači a ona po telefonu. Tak to bylo pokaždé, když přestali mluvit. Nechali za sebe mluvit techniku, ta nepotřebovala emoce.

Bára si otevřela poslední sms. Bude mu muset odpovědět, teda… muset... nemusí, ale chce. Bylo jí ze sebe na zvracení. Seděla vedle svého přítele, kterého podvedla, a teď jako by to dělala znovu.

„Ahoj Báro, jak se máš? Rád bych Tě viděl. Daniel.“

Den začal neslavně. Teda on začal už vlastně v noci. Protože děti se budily, jako by byly domluvené. Po hodině. Zvracely na přeskáčku. Lidka se cítila vyšťavená a ještě hnusnější než obvykle. Začínala se bát, že sama sebe nesnese. Jak by ji potom mohli snést druzí? Šla do koupelny a tam se její dojem stával skutečností. Když se podívala do zrcadla, uviděla jen strhanou, oteklou a starou ženskou. Tak takhle si to mateřství a šťastný rodinný život nepředstavovala. Bylo jí taky špatně od žaludku. Ne že by něco zkaženého snědla, jen to vypadalo, že si kousla mizerného světa. Asi to chytla od dětí taky. Na zrcadlo, které jí informaci o ošklivosti zprostředkovalo, by nejradši hodila hadr.

Když Bára jo, proč já ne, nakonec povolila uzdu své fantazii Lída.

Bára mlčela.

Table of Contents

Modra jako nadeje