Corina Bomann

DIE SCHWESTERN VOM WALDFRIEDE

Leuchtfeuer

Copyright © 2021 by Penguin Verlag in der Penguin Random House
Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © by bürosüd GmbH

Cover illustrations © by Arcangel Images, Ildiko Neer / www.buerosued.de

Translation © 2024 by Zuzana Soukupová

ISBN 978-80-249-5558-2

Obsah

Prolog

První díl

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

Druhý díl

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

47. kapitola

48. kapitola

Třetí díl

49. kapitola

50. kapitola

51. kapitola

52. kapitola

53. kapitola

54. kapitola

55. kapitola

56. kapitola

57. kapitola

58. kapitola

59. kapitola

60. kapitola

61. kapitola

62. kapitola

63. kapitola

64. kapitola

65. kapitola

66. kapitola

67. kapitola

68. kapitola

69. kapitola

70. kapitola

71. kapitola

72. kapitola

73. kapitola

74. kapitola

75. kapitola

76. kapitola

77. kapitola

Epilog

Doslov

Corina Bomannová

Autorka se v tomto románu opírá o skutečné události,
které se odehrály v určité době na určitém místě.
Řada těchto událostí i jednajících osob byla pozměněna,
doplněna a románově upravena.

Tento román je tedy dílem fantazie,
v němž fakta a fikce, skutečnost i výmysl
vytvářejí uměleckou jednotu.

prolog

Postupim, 14. srpna 1925

Když se probudila, byla tma. Nahmatala vypínač lampy a rozsvítila. Na nočním stolku stála miska s ovesnou kaší a sklenice mléka. Matka do jejího pokoje zřejmě poslala služebnou.

Lilly byla ráda, že nepřišla sama a nenutila ji k rozhovoru. I tak už to bylo dost těžké.

Vstala, vypila mléko, ale misky s ovesnou kaší se nedotkla. Přistoupila k šatní skříni. Vybrala si jen troje šaty – jedny letní a dvoje zimní, spodní prádlo, punčochy a jeden pár zimních bot. Další šaty si oblékla na sebe. Byly ze zeleného kartounu zdobeného háčkovanou krajkou a měly krátké nabrané rukávy. Vypadala v nich jako mladé děvče, kterým vlastně pořád ještě byla. Po této noci ale její dětství definitivně skončilo.

Přidala do zavazadla ještě dvě knihy, pouzdro s toaletními potřebami, malý ručník a peněženku, v níž měla své úspory. Se sto markami jistě nějakou chvíli vydrží.

Pak už jen zavřela kufr a plížila se po špičkách ke dveřím pokoje. Všude bylo ticho, v obývacím pokoji se nesvítilo. Pohled na hodiny jí prozradil, že už je po půl jedenácté.

Lilly si vzala v šatně šedý plášť a oblékla si ho. Na chvilku se zamyslela, jestli nemá zanechat zprávu. Až rodiče zjistí, že je pryč, možná ji nechají hledat policií. Vrátila se tedy do svého pokoje a napsala krátké vysvětlení, které položila na komodu v chodbě.

Potom tiše otevřela domovní dveře. Mosazný štítek s nápisem Kancelář daňového poradce Otto Wegnera se zaleskl v měsíčním světle, ale ona na něj neobrátila pozornost a zmizela do noci.

Nebe bylo bez mráčku a nad obzorem se ještě rýsoval světlý pruh zapadajícího slunce. Hvězdy zářily nad střechami secesních domů. Jen za několika okny v sousedství se ještě svítilo, většinou v místnostech služebnictva, které dokončovalo poslední práce dne. Na liduprázdné cestě ji doprovázelo jen hlasité vrzání cvrčků.

Zatímco poslouchala klapání svých podpatků na dlažbě, uvažovala nad tím, kam by měla jít. Odteď musí stát na vlastních nohách. A to tedy znamená najít si práci.

Ale co by tak mohla dělat? Dokončila jen základní školu a ničím se nevyučila. Kdysi snila o tom, že bude studovat, ale pak bylo všechno jinak a ona musela ten sen pohřbít stejně jako mnoho jiných dívek.

Vzpomněla si na Metu, jejich služebnou. Práce, kterou musela zastat, byla jednoduchá, ale znamenalo to, že byla pořád na nohách. Lilly jen málokdy pomáhala v domácnosti, většinou jen když měla Meta volný den. Ale uklízet nebo třeba škrábat brambory by jistě zvládla, kdyby bylo třeba.

Zuřivý psí štěkot ji navrátil do reality. Rozvztekané psisko se s vyceněnými zuby vrhalo na plot, podél kterého šla.

Lilly se lekla a spěchala dál. Zahnula za roh a zamířila na nádraží.

Už z dálky ji vítala bílá budova s obloukovitou střechou a vysokými okny. Netušila, jestli v tuhle dobu ještě pojede nějaký vlak. Pokud ne, přespí na lavičce. Návrat do rodičovského domu nepřipadal v úvahu.

Když vstoupila do nádražní haly, ovanul ji lehký větřík. Pokladní okénko bylo ještě otevřené, ale v té chvíli za ním nikdo neseděl.

Lilly se rozhlédla kolem sebe. Kromě ní bylo v čekárně jen pár cestujících. Jeden muž se natáhl na lavičku. Další dva se bavili na druhém konci haly. Jeden z nich se na ni podíval a Lilly se raději hned odvrátila. Rozhodně nestála o to, aby ji nějaký muž obtěžoval.

Konečně se za přepážkou objevila ženská tvář. Pokladní byla unavená a trochu neupravená, z drdolu se jí uvolnily prameny vlasů a padaly jí do obličeje.

„Kam to bude?“ zeptala se.

„Do Berlína,“ odpověděla Lilly.

Žena se na ni pozorněji zahleděla. Zřejmě si teprve teď všimla, jak je Lilly mladá. „Kde máš rodiče?“

„Jedu sama,“ odpověděla tiše a začala odpočítávat mince. Snažila se, aby se jí při tom netřásly ruce.

Pokladní zabručela něco, čemu nerozuměla, a podala jí jízdenku. Lilly poděkovala a rychle vystoupala po dlouhém schodišti vedoucím na nástupiště.

Tady foukal vítr silněji, ale nebyl studený. Lilly se podívala na koleje. Zdálo se jí, že tady je tma hrozivější než na ulici. Ještě nikdy necestovala sama, vždycky s ní byla matka nebo otec. Teď o jejich ochranu přišla.

Začal v ní narůstat vztek. Měli stát na její straně! Jistě by se našla nějaká jiná možnost…

„Děvče, copak tu děláš tak sama?“ uslyšela za sebou mužský hlas. Jakoby na obranu zkřížila ruce na prsou. Po zádech jí přeběhl mráz.

Když se otočila, dívala se do tváře průvodčího. Byl to starší muž s knírem a prošedivělými vlasy, které mu vykukovaly pod služební čepicí.

„Chci jet vlakem v jedenáct do Berlína.“

Muž se na ni zkoumavě zadíval a pak mu padl pohled na její kufr. Pochopil snad, že utíká z domova?

„Máš tam někoho, ke komu můžeš jít?“

Lilly uvažovala, že mu zalže. Co kdyby mu řekla, že jede k tetě? Co do toho průvodčímu vlastně je?

Než stačila odpovědět, nejspíš jí z výrazu tváře vyčetl pravdu. „Až budeš v Berlíně, jdi za sestrami z nádražní misie na Lehrtském nádraží,“ poradil jí starostlivě. „Ty už se o tebe postarají.“

„Děkuju,“ vydechla Lilly, načež jí muž pokývl a šel dál. Za chvíli už amplion na nástupišti oznámil příjezd vlaku s cílovou stanicí Wannsee.

Lilly pevně sevřela držadlo kufru. Když vlak zastavil, rozhodně vykročila ke dveřím vagonu a nastoupila. Je jí teprve patnáct let, ale ona to zvládne! Ukáže rodičům, že se o sebe umí postarat. A jednoho dne si možná vezme zpátky všechno, o co ji připravili.

První díl

Dne 26. března roku 1930 se konala vzpomínková slavnost při příležitosti desetileté existence naší nemocnice. Z těch, kteří tu pracovali od jejího založení, byli přítomni kromě doktora Conradiho a jeho choti také sestry Elisabeth Bruhnová, Maria Kuchová a Greta Kraatzová, dále lázeňský ošetřovatel bratr Rohleder a zahradnický pomocník bratr Lüdtke.
Já jsem se v té době zotavovala z nemoci v lázních a mohla jsem tak na slavnost jen poslat báseň jako zdravici.

Hospodářský úpadek v Německu stále pokračoval, bankroty bank
následovaly jeden za druhým, což nezůstalo bez vlivu na platební schopnost našich nemocných. […] Dalo se tedy předpokládat, že obsazenost našich nemocničních lůžek bude dále klesat, což vážně ohrozí samu existenci
naší nemocnice, a navíc nás čekaly i zkoušky jiného druhu.

Kronika nemocnice Waldfriede, 1930–31

1. kapitola

Berlín, 30. dubna 1930

„Lilly, podívala ses na paní Bergerovou z pokoje osmnáct?“ zeptala se přísným hlasem vrchní sestra. S vlasy pevně staženými dozadu a tmavými kruhy pod očima vypadala nejméně o deset let starší, než ve skutečnosti byla.

„Jistě.“ Lilly bezděky ztuhla. Nikdy neznamenalo nic dobrého, když vrchní Erika vlétla do dveří sesterny jako čertík z krabičky.

„A co převaz paní Hansenové na čtrnáctce?“

„Hned to udělám.“

„Hned? Pokud vím, tak to mělo být hotové už ráno!“

„Já vím, ale je nás tu dneska málo, protože Thea je nemocná.“

Lilly si otřela pot z čela. Ačkoli byl teprve konec dubna, panovalo na chodbách ženského oddělení chirurgické kliniky Charité hrozné dusno. Z červené podlahy stoupal zápach vosku a nepříjemně se mísil s výpary dezinfekčních prostředků a jódu. Vysokými okny sem nemilosrdně pražilo slunce a pro samou práci se nikdo nedostal k tomu, aby vyvětral.

„Není ti dobře?“ opáčila vrchní, ale v jejím hlase nebylo ani stopy po soucitu.

„Ale ne, vrchní sestro Eriko.“ Lilly měla za sebou už tři dlouhé služby. Netoužila po ničem jiném než po své posteli. Úzká pryčna v místnosti pro sestry, které měly za úkol kontrolovat stav operovaných pacientů, byla tvrdá, a protože se zákroky prováděly i v noci, po nichž bylo třeba pacienty odvézt na pokoje, nedaly se ty krátké chvilky klidu nazvat spánkem.

„Nemusím ti snad opakovat, že od každé nemocniční sestry očekáváme maximální nasazení,“ upozornila ji výhrůžným hlasem sestra Erika. „Profesor Sauerbruch tě vytahá za uši, jestli nebude všechno provedeno k jeho spokojenosti.“

To už jednou udělal, když Lilly zapomněla zapsat změnu teploty do grafu. Řádil tak, že to vypadalo, jako by se v nemocničním pokoji rozpoutal orkán.

Nový primář chirurgické kliniky byl neblaze proslulý svými výkyvy nálady. Často i během zákroku vyměnil na sále celý personál, protože nebyl spokojený s jeho výkonem. Asistující lékaři jeho vzteklou povahou trpěli stejně jako sestry a ošetřovatelé.

„Bez obav, sestro Eriko, hned to bude hotové.“ Lilly zavřela oči. Proč ji únava musí zmáhat právě teď?

„Běž do umývárny a opláchni si obličej studenou vodou!“ poručila jí rázně sestra Erika. „A pak si pospěš s tím převazem.“

„Ano, vrchní sestro.“

Umyla si podle pokynu vrchní sestry obličej a podívala se na sebe do zrcadla. Na čele a pihovatém nose se jí třpytily kapičky vody. Pod očima měla tmavé stíny, tváře propadlé a matný pohled. Zpod čepečku jí viselo pár světlehnědých pramenů nepoddajných vlasů. Ačkoli jí bylo teprve dvacet, připadala si jako stařena.

Před měsícem zakončila svůj výcvik a stala se zdravotní sestrou, ale pořád nevěděla, jestli ji Charité jako sestru zaměstná. Hospodářská situace byla špatná a často slyšela lékaře, jak si stěžují na klesající počet pacientů. Přitom jí vůbec nepřipadalo, že by snad měla míň práce.

Možná jsem měla přece jen jít někam do služby, pomyslela si. Ale laskavost sester z nádražní misie na ni udělala takový dojem, že se hned pevně rozhodla být jako ony a pomáhat lidem v nouzi.

Zaťala tedy zuby, odstoupila od umyvadla a vrátila se zpátky na oddělení. Sestra Erika ji nezlomí!

O několik hodin později se Lilly unaveně vlekla do šatny. Poprvé po dlouhé době jí nenapařili další noční službu, takže tento večer konečně stráví doma. Kromě ní dostaly volno ještě dvě další sestry. Lilly je pozdravila pokývnutím a otevřela svou skříňku.

Právě ze sebe stáhla sesterskou uniformu, když se vedle ní objevila sestra Margarete, trochu tělnatá žena s milou tváří.

„Tak co, dostala jsi taky volno?“ zeptala se jí Lilly a navlékla si přes hlavu šaty. Byly z modré vlny, možná moc teplé v tomhle ročním období. Ale ráno ještě bývalo poměrně chladno.

„Máš jít hned za vrchní sestrou,“ oznámila jí Margarete se soucitným výrazem ve tváři.

Lilly se na ní udiveně podívala. „Řekla ti proč? Chce mi dát další službu?“

„Řekla jen, aby ses u ní stavila, než odejdeš domů.“

„Tak dobře,“ přikývla.

Chvíli váhala, jestli si nemá znovu obléct sesterskou uniformu, pak si to rozmyslela, uhladila si šaty a prošla kolem sestry Margarete na chodbu.

I v kanceláři vrchní sestry byl cítit vosk na podlahu. Sestra Erika trůnila za svým psacím stolem jako královna s čepečkem místo koruny na hlavě.

„Zavři za sebou dveře!“ poručila jí přísně.

Lilly poslechla, pak se k ní obrátila a ještě jednou si urovnala sukni.

„Jsi u nás už pět let,“ spustila Erika. „Tvá příprava na práci zdravotní sestry proběhla velmi uspokojivě.“

Chce jí snad oznámit, že bude moct zůstat? Lilly spěšně potlačila radostný úsměv.

„Hospodářská krize na naši nemocnici v současné době velmi doléhá. Jak víš, zatím jsme nikomu z děvčat tvého závěrečného ročníku nemohli slíbit trvalý pracovní poměr. Ředitel teď dospěl ke konečnému rozhodnutí.“ Odmlčela se a upřeně se na ni zahleděla.

Lilly zaťala nehty do dlaní. To nebyla slova, v něž doufala.

„Lilly, musíme tě bohužel s okamžitou platností propustit.“

Slova vrchní sestry na ni dopadla jak těžký kámen. Zalapala po dechu, zapotácela se a chytla se opěradla židle.

„Vy… vy mě vyhazujete?“

Vrchní sestra se zvedla ze židle a vzala do ruky obálku, která ležela na stole. „Tady je tvé vysvědčení a zbývající plat.“

Lilly nevěřícně zavrtěla hlavou. To nemůže být pravda! Ještě před pár hodinami ji Erika nabádala, že se musí snažit ze všech sil, a teď ji posílá na ulici?

„To… není spravedlivé!“ vyrazila ze sebe. „Vždycky jsem svou práci dělala s nejlepším vědomím a svědomím!“

„To je pravda, ale klinika si nemůže dovolit další personál.“

Do očí jí stouply slzy, ale pak se ovládla a přistoupila ke stolu. Se zaťatými zuby převzala obálku a dala si ji do kapsy.

„Všechno nejlepší, Lilly,“ popřála jí ještě vrchní, ale ona neodpověděla. Vypotácela se z kanceláře a vydala se chodbou k východu.

Několik sester se jí cestou zeptalo, jestli jí něco není, ale ona dělala, že je neslyší. Zastavila se až venku na schodech. Srdce jí bušilo a hlava se jí točila tak, že se bála sejít dolů.

Charité znamená milosrdenctví. Ale kdo soucítí s ní? Všechno, čeho v uplynulých letech dosáhla, se teď zhroutilo. Přejela očima budovu kliniky, fasádu z červených cihel a bílé omítky, ozdobné štíty zvedající se k nebi. Sledovala skupinu studentů medicíny a pár sester, které pospíchaly dlážděnou ulicí. Co s ní teď bude? Kam má jít?

Bezradně se dala do pohybu. Nechala za sebou chirurgickou kliniku, ještě jednou pohlédla na věž hlavní brány. Naposledy pozdravila vrátného. A pak se rozplakala.

2. kapitola

Berlín, 5. května 1930

Doktor Louis Conradi netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu a bezděky si uhlazoval knír. Vzal si volno na celé dopoledne, ale jestli co nevidět nepřijede jeho vlak na druhé nástupiště, bude se muset vrátit s nepořízenou.

Slunce zářilo nad střechami města, byl překrásný jarní den. Ve vzduchu se vznášela vůně forzýtií. Počasí tedy za zpoždění nemohlo.

Hospodářská krize, která začala Černým pátkem roku 1929 v Americe, se převalila do Evropy a začínala se projevovat i v dopravě. Ať už chybělo uhlí, železničáři nebo nějaký zoufalec skočil pod vlak, aby skoncoval se životem – málokterý vlak přijěl na čas.

Nakonec se přece jen ozvalo hlášení a o něco později přisupěl po kolejích ocelový obr. Nástupiště zahalil kouř a na okamžik skryl i vagony. Pak se vlak zastavil.

Louis natáhl krk. V davu vystupujících pasažérů bude těžké najít Hannu Richterovou, protože měla drobnou malou postavu. Nakonec ji ale rozeznal podle jejího kobaltově modrého kabátu.

„Sestro Hanno!“ Louis vykročil jejím směrem s rukou zdviženou nad hlavou.

Hanna se rozhlédla. „Doktore Conradi!“ vykřikla překvapeně. „Co tu děláte? Nemusel jste mi chodit naproti, já bych to zvládla sama.“

„Měl jsem schůzku s předsedou Berlínské lékařské společnosti, tak jsem si řekl, že vás po cestě vyzvednu. Dovolíte?“ Vzal jí z ruky kufr. „To je všechno, co máte?“

„Víc jsem nepotřebovala,“ vysvětlila skromně Hanna. „V lázních jsem měla všechno nezbytné k dispozici.“

„Dobře, tak pojďme.“

Louis vykročil a Hanna se na něho tázavě obrátila. „Vy jste byl v Lékařské společnosti?“

„Mé přijetí už je hotová věc. Ještě pár formalit a pak budu mít dveře otevřené.“

„Gratuluju,“ poblahopřála mu radostně. „Ale že si dali na čas.“

„Většina členů vůbec netušila, že nemocnice Waldfriede a má maličkost vůbec existujeme. Nejsem zkrátka někdo tak známý jako profesor Sauerbruch, který nedávno převzal chirurgickou kliniku v Charité.“

„To ale neznamená, že vás mohou přehlížet.“

S úsměvem se na ni podíval. „Skutečně jste mi chyběla, víte o tom?“

„Vy mně taky, pane doktore.“

V jedné z postranních uliček nedaleko nádraží stál zaparkovaný automobil, který si nemocnice ve Waldfriede pořídila krátce před velkým krachem na burze.

Ještě dnes Louis nemohl uvěřit svému štěstí. Před deseti lety zahájili provoz nemocnice a hned poté museli bojovat s vládním úředníkem, který se ji snažil vyvlastnit. Chodili tenkrát v obnošených šatech s prázdnými žaludky, které se snažili naplnit alespoň trochu tím, co dokázali sehnat za inflační peníze. A teď nemocnice vlastní dokonce automobil!

„Jak se daří vaší ženě?“ zeptala se Hanna, zatímco se Fritz Kowalski, který měl funkci řidiče, ale zároveň pracoval v nemocnici jako topič, snažil s vozem zařadit do kolony aut.

„Báječně. V posledních týdnech mi tu a tam pomáhala v ordinaci. Myslím, že ji to bavilo.“

Od chvíle, kdy se před pěti lety Conradiovi odstěhovali do lékařského domu, objevovala se Catherine v nemocnici jen zřídkakdy.

„To vám věřím,“ poznamenala Hanna. „A co se dělo během mé nepřítomnosti?“

„Doktor Bockhammer už u nás skončil a vrátil se do Švýcarska, jak jsme se domluvili.“

„A máme za něj náhradu?“

„Na jeho místo nastoupil doktor Rosenbaum. Ten také převzal rentgen po dobu, co jste byla v lázních. Je to příjemný člověk, bude se vám líbit.“

Hanna váhavě přikývla.

„Škoda že jste propásla oslavu jubilea,“ pokračoval Louis. „Ale ta báseň, kterou jste nám poslala, se hostům moc líbila. Přednesla ji sestra Elisabeth a opravdu se jí to povedlo.“

„O tom nepochybuju.“ Hanna se trochu smutně usmála.

Na začátku roku dostala těžkou bronchitidu a musela tři týdny zůstat v posteli. Doktor Meyer byl zajedno s Louisovým názorem, že podlehla infekci především kvůli nedostatku odpočinku. Proto jí předepsali lázeňský pobyt na ostrově Rujána.

Když se na ni Louis teď díval, musel uznat, že to bylo správné rozhodnutí. Hanniny tváře znovu zrůžověly, ostré rysy ve tváři změkly. Oči jí zase zářily jako tenkrát v roce 1920, když v nemocnici začínala.

Možná bych měl taky na pár týdnů odjet, pomyslel si Louis. Neuplynul ještě ani rok od chvíle, kdy se zhroutil. Lékaři měli podezření na zánět srdečního svalu. Potíže už ustoupily, ale některé dny zřetelně cítil, že už nemá bývalou odolnost dvacetiletého muže.

„Až dorazíme, musím vám hned ukázat dárek od mého otce.“

Hanna tázavě zvedla obočí. „Co to je?“

„To se brzy dozvíte.“

Za půl hodiny už projížděli branou nemocnice. Slunce jasně ozařovalo nápadnou věžovitou stavbu na Grunewaldallee, k níž byla přistavěna před pěti lety o něco subtilnější třípatrová budova z hrázděného zdiva, kde se nacházela zdravotnická škola. Jen na moment zahlédla siluetu vyučujícího lékaře, který právě ve třídě procházel kolem vysokého okna. Divoké víno, které v létě pokrývalo téměř celou fasádu jako koberec, vyráželo první lístky. Před domem parkovala sanitka a dva ošetřovatelé v pruhovaných sakách právě nesli pacienta do domu. Po parkové cestičce vezla sestřička pacientku na kolečkovém křesle. Květinové záhony, které zahradník s láskou osázel maceškami, zářily modrou, žlutou a červenou barvou.

Od roku 1920, kdy Waldfriede zahájila činnost, byla neustále rozšiřována. Tam, kde byla dřív jídelna, se teď nacházely lázně, nad prádelnou vybudovali kapli svého společenství. Přibyly dílny a skleníky. Trochu stranou, až u Alsenstrasse, stál doktorský dům. Nemocnice se začínala podobat malému městečku.

Louis pokynul Hanně, aby ho následovala. „Pan Kowalski vám vaši tašku jistě rád donese do domu.“

Šofér přikývl a popadl její zavazadlo.

Doktor vedl Hannu parkem kolem čtyřhranné kašny, v které tiše pleskala voda. Zastavil se před štíhlým nenápadným stromem. Listy ve tvaru srdíček zářily čerstvou zelení.

„To je dárek mého otce, Catalpa speciosa nebo také katalpa trubačovitá,“ vysvětloval Louis. „Roste především na březích Mississippi a řeky Ohio. Z jejího dřeva se dřív dělaly železniční pražce, ale v Evropě zkrášluje parky, jako je ten náš.“

„Takže pozdrav z vaší domoviny,“ poznamenala Hanna a opatrně se dotkla jednoho listu.

Louis přikývl. „Matka mi vyprávěla, že tam, kde jsme dřív žili, jsme taky měli jednu katalpu. Já si na ni nevzpomínám, ale viděl jsem fotografie. Květy má bílé a podobají se jednomu druhu orchidejí. Z dálky je možné splést si ji s rozkvetlým kaštanem.“

„To musí být nádhera. Na květy si ale ještě chvíli počkáme.“

„Otec tvrdí, že tyhle stromy jsou jako plevel, rostou velmi rychle.“

Mlčky si prohlíželi strom. Pro Louise to nebyl jen kousek rodné země, spojoval s ním i vzpomínku na svou zemřelou matku Lizzie.

Rychle ten nával smutku potlačil. Musí hledět kupředu. Má ženu, dům a pracuje na svém životním díle. A teď se vrátila Hanna, takže jeho pracovní dny budou zase veselejší.

3. kapitola

Berlín, 6. května 1930

Když Hanna vstoupila do ordinace, rozhostil se jí ve tváři úsměv. Lázeňský pobyt u Baltu jejím plicím, které poškodila infekce, opravdu prospěl. Ale už brzo jí nemocnice začala scházet. Musela pořád myslet na to, jak si bez ní poradí a jestli doktor Conradi nepostrádá její pomoc. V posledních dnech se už nemohla dočkat, až se konečně zase vrátí do Waldfriede.

Dnes ji čekal první regulérní pracovní den. Předchozí odpoledne strávila tím, že si vybalila a prošla poštu. Byl v ní dopis od matky a taky jí napsala jedna sestra z Ameriky, s níž se seznámila během posledního mezinárodního setkání zdravotních sester.

Byla šťastná, že si zase může večer posedět v jídelně s kolegyněmi. Elisabeth a Elsa ji zahrnuly spoustou otázek a pak jí podrobně vylíčily, jak proběhla nedávná oslava jubilea. Hanna si znovu uvědomila, že tady je její rodina.

Těšila se na pacienty a také na pokračování své kroniky, na které hned večer po příjezdu pilně pracovala. Přesně si zapisovala do malého poznámkového bloku všechno, co se ve Waldfriede dělo, aby na konci roku zapsala do kroniky nejdůležitější události. Především k tomuto účelu jí doktor Conradi pořídil psací stroj.

Kvůli své nemoci nestačila dát dohromady poslední zápis, ale teď už měla dost sil, aby se do toho zase s vervou pustila. Díky vyprávění Elisabeth a Elsy už měla dost materiálu na pokračování.

Ze zamyšlení ji vytrhlo zaklepání na dveře.

„Dále,“ zvolala. Do pokoje vstoupila jedna z pomocnic.

„Sestro Hanno, přišel vám dopis,“ oznámila jí a podala obálku. Odesílatelem byl Zdravotní úřad ze Zehlendorfu. Co mi asi chtějí? Přece neměla nemoc, kterou by musela hlásit…

Hanna rozhodně roztrhla obálku a vytáhla psaní. „To snad není možné!“ vykřikla vzápětí.

* * *

Lilly stála s opuchlýma očima u okna a zírala ven. Už týden byla bez práce a zdálo se, že v celém Berlíně neexistuje klinika, která by potřebovala doplnit personál.

Aby bytná nepojala podezření, odcházela každé ráno z domu. Paní Hausmannová by byla schopná vyhodit ji z bytu, kdyby se dozvěděla o jejím propuštění.

Ale jak dlouho to takhle vydrží?

Její pohled zabloudil k malému psacímu stolku vedle okna. Dopis, který dostala před několika dny, tam stále ještě ležel. Přečetla si ho jen jednou, ale pak už se ho ani nedotkla. Její problém ještě prohloubil a ani nechtěla pomyslet, co se stane, když si brzy nenajde zaměstnání. Přijít o byt, to byla jen jedna hrozba, ale mohlo dojít i k něčemu horšímu.

S povzdechem se odvrátila od okna, přehodila si plášť přes ramena a popadla kabelku. V ní měla pro případ, že by o ni někdo přece jen měl zájem, všechny doklady.

Cestou po schodech dolů slyšela cinkot nádobí z kuchyně. Paní Hausmannová měla v tu chvíli co dělat. To je dobře, pomyslela si Lilly a zamířila k domovním dveřím.

„Nemám vám něco koupit v koloniálu?“ ozval se za ní hlas. Lilly se zarazila.

„Děkuju, paní Hausmannová, nic nepotřebuju,“ vyhrkla. „Přeju hezký den!“

Aniž by vyčkala na odpověď, rozrazila dveře a vyšla na chodník.

Jako každé ráno od chvíle, kdy ji propustili z Charité, zamířila nejdřív k novinovému stánku, kde byly vyloženy tucty novin a časopisů.

Protože se prodavač, podsaditý muž s řídnoucími vlasy a šlemi přes košili, právě bavil s jinou zákaznicí, vytáhla si Lilly sama jeden exemplář deníku Berliner Allgemeine Zeitung.

Rychým pohledem zkontrolovala, jestli se prodavač nedívá, a začala v novinách hledat inzeráty. Dvacet feniků za noviny, z nichž ji zajímalo jen pár stránek, bylo v jejích očích vyhazování peněz, zvlášť teď, když musela dvakrát obrátit každý groš.

Za okamžik našla, co chtěla, a začala studovat inzeráty. Hledaly se sekretářky a služebné, tu a tam i pečovatelka pro starou dámu.

Najednou jí do očí padla řádka: Hledá se slušná a kvalifikovaná zdravotní sestra. Lilly se rozbušilo srdce. Je to možné?

„Hele, děvče, buď si to kup, nebo táhni!“ houkl na ni majitel kiosku.

Lilly se na něho provinile podívala. Vůbec si nevšimla, že druhá zákaznice už odešla, tak se soustředila na ten inzerát. Muž si založil ruce v bok a zle po ní blýskal očima.

„Promiňte,“ zamumlala Lilly a začala hledat v kabelce peněženku. Pak se ještě jednou podívala na inzerát a pomyslela si: Tohle je moje záchrana!

* * *

Hanna nervózně přecházela po ordinaci sem a tam. Dopis vrchního provinčního školského kolegia, v němž se jí oznamovalo, že se má dostavit na novou zkoušku svých znalostí obsluhy rentgenu, ji doslova pálil v kapse zástěry. Co to má být? Proč by najednou měli zpochybnit její závěrečnou zkoušku? Nic z toho, co se naučila na rentgenovém kurzu ve Virchowově nemocnici, samozřejmě nezapomněla. A najednou to vypadá, jako by neměla příslušné vzdělání?

Ještě větší problém byl termín přezkoušení. Uvedený jednatřicátý květen je sobota! Ale jestli si chce udržet práci u rentgenu, bude muset to přezkoušení absolvovat…

Hanna si povzdechla. Nejradši by se hned rozběhla za doktorem Conradim, ale ten právě prováděl vizitu na 1. ženském oddělení. Jenže v ordinaci už to nemohla vydržet. Potřebovala se něčím zaměstnat, aby se samým rozčilením a obavou nezhroutila!

Dlouhými kroky pospíchala chodbou kolem operačního sálu, kde právě její kolegyně připravovaly všechno potřebné na chirurgický zákrok. Tady jim nemůže pomoct, ale možná by mohla zajít na rentgen a vyměnit vývojky.

„Promiňte, prosím,“ oslovil ji neznámý hlas.

Hanna se otočila. V zamyšlení úplně přehlédla štíhlou dívku, která stála u čekárny před rentgenem.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se a snažila se nedat na sobě znát rozrušení.

„Já…“ Dívka polkla a pevněji stiskla kabelku.

„Chcete jít za nějakým pacientem? Nebo jste objednaná k doktoru Conradimu?“

„Já… já jsem se přišla představit. Na ten inzerát v novinách.“

Hanna překvapeně zvedla obočí. „Vy jste zdravotní sestra?“

„Ano. Prošla jsem přípravou v Charité, ale teď si hledám nové místo.“

Hanna si ji pozorně prohlédla. Mohlo jí být kolem dvaceti, určitě byla mnohem mladší než ona v době, kdy přišla do Waldfriede.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Hanna. Starosti, které jí způsobil ten dopis, se konečně začaly vytrácet.

„Lilly. Lilly Wegnerová.“

„Tak pojďte se mnou! Doktor se co nevidět vrátí z vizity.“

* * *

Lilly tlouklo srdce až v krku. Bylo jí trapné, že té sestře odpovídala na její otázky tak nejistě. Když koktá při rozhovoru se sestrou, jak asi přesvědčí šéfa nemocnice o svých kvalitách?

Právě začala otevírat kabelku, aby si připravila doklady, když se rozrazily dveře ordinace.

Muž v lékařském plášti byl poměrně vysoký, měl hnědé vlasy, po stranách už docela prořídlé. Pod dlouhým rovným nosem měl knír a modrá kravata se skvěle hodila k jeho očím.

„Slečna Wegnerová?“ zeptal se a podal jí ruku. „Já jsem doktor Conradi.“

„Těší mě, že vás poznávám.“ Lilly vstala a opětovala stisk jeho ruky.

„Sestra Hanna mi řekla, že jste přišla na náš inzerát v novinách.“

„Ano, přesně tak.“

„Předpokládám, že už máte za sebou sesterský výcvik.“ Doktor si ji zběžně prohlédl a pak se posadil za stůl.

„Samozřejmě.“ Lilly trochu podráždilo, že ji snad považuje za žákyni. Věděla, že vypadá mladší než ženy jejího věku. Někdy to lidi svádělo k tomu, že se k ní chovali jako k dítěti.

„Kde jste dosud pracovala?“ zajímal se Conradi.

„V Charité, na chirurgické klinice.“

„U profesora Sauerbrucha?“ Doktor se zaujetím zvedl obočí.

„Ano, ale na operačním sále jsem s ním nepracovala.“

„Má dobrou pověst.“

Kdybyste jen věděl, pomyslela si Lilly, kterou potěšilo, že jí doktor Conradi na rozdíl od Sauerbrucha netyká. „Je to velmi uznávaný lékař.“

„Proč tedy z Charité odcházíte?“ pokračoval ve vyptávání.

„Já… já nechtěla odejít. Ale po skončení výcviku mi oznámili, že mě z ekonomických důvodů nemohou zaměstnat nastálo.“

Conradi se na chvíli odmlčel. „Takže nemáte moc zkušeností.“

„Před nástupem do výcviku jsem pracovala pět let jako pomocnice. A během učební doby nás nijak nešetřili…“ Lilly se zarazila. V inzerátu se o pracovních zkušenostech nic nepsalo.

„Mám s sebou své doklady,“ vyhrkla a vytáhla z kabelky složku s vysvědčeními. „Dokázala bych se jistě rychle zapracovat. Dejte mi šanci a já vás nezklamu.“

Conradi si od ní vzal papíry a prolistoval je.

Lilly si nervózně tiskla ruce. V osvědčení se o ní nepsalo v superlativech, ale byl pod ním podpis doktora Sauerbrucha.

Po chvíli doktor Conradi složku zavřel. „Poradím se s výborem naší nemocnice,“ pronesl, aniž by dal najevo, jaké má uchazečka šance. „Ozvu se vám.“

Lilly pokleslo srdce. Snad tu šanci nepromarnila? Kdyby měl o ni zájem, tak by ji jistě přijal hned.

„Zastihnete mě i po telefonu,“ dodala rychle. „Půjčíte mi tužku a papír?“

Doktor jí s úsměvem podal žádané. Chvějící se rukou napsala číslo své domácí.

„Velmi děkuji za váš čas,“ řekla na rozloučenou a přisunula k doktorovi papír s číslem. Prosím, ať mě přijme, modlila se. Kdybych si měla přát v životě jen jednu věc, pak tohle.

4. kapitola

Zehlendorf, 8. května 1930

Hanna seděla v předpokoji předsedy zkušební komise a nervozitou se jí potily ruce. V kapse měla dopis, který dostala před pár dny.

Poté co jí bylo řečeno, že nestačí zatelefonovat, když chce požádat o posunutí termínu, dostavila se osobně. Jen doufala, že ji profesor Leder vyslechne.

S každou minutou rostl její neklid. Jak asi na její prosbu zareaguje? Své práce by se vzdala opravdu velmi nerada.

Dobře si vybavovala, jak přijel doktor Conradi do sanatoria Friedensau nedaleko Magdeburku, aby ji povolal do Waldfirede jako sestru k rentgenu. Namísto rentgenového kurzu ovšem musela nejdřív absolvovat „kurz se smetákem“, protože dům se tehdy nacházel ve zcela dezolátním stavu. Po dlouhé a tvrdé práci celého osazenstva mohla být nemocnice Waldfriede v dubnu 1920 konečně otevřena.

O něco později pak skutečně absolvovala výcvik v rentgenové škole Virchowovy kliniky a začala pracovat jako sestra u rentgenu v jejich nemocnici. Neuvěřitelné, jak ten čas letí!

„Slečno Richterová?“ zavolala na ni sekretářka, u které se ohlásila.

Hanna vstala. „Ano?“

„Profesor Leder vás očekává.“

Hanna rozhodně vykročila ke dveřím se zdviženou hlavou. Před předsedou komise nesmí dát najevo strach.

Tomu muži bylo kolem padesáti, měl prošedivělé vlasy a oblečený byl do elegantního tmavomodrého obleku. Kravatu měl červeně a bíle pruhovanou. Na klopě se mu zaleskla jehla zdobená drahokamy, když se zvedal, aby ji uvítal.

„Dobrý den, slečno Richterová.“ Podal jí ruku a nabídl jednu ze židlí u psacího stolu. „Prosím.“

Hanna se posadila.

„Co vás k nám přivádí?“ zeptal se Leder a také si sedl.

„Dostala jsem od vás dopis, že se mám dostavit k přezkoušení.“ Hanna vytáhla obálku. Prsty se jí trochu chvěly.

„Ano, je to bohužel nutné,“ potvrdil jí profesor Leder. „Byla vydána nová vyhláška k zajištění kvality při pořizování rentgenových snímků. Všechny sestry, které prošly kurzem před rokem 1927, se musí znovu nechat přezkoušet.“

Hanna se na něho zamyšleně podívala. Může mu říct, že je adventistka? Některé úřední osoby podléhají předsudkům o jejich víře.

„Však já nezpochybňuju smysl té zkoušky,“ poznamenala Hanna opatrně. „Jen jsem vás chtěla požádat o jiný termín.“

Leder zvedl obočí. „Vy se v ten den nemůžete dostavit? Určitě nebude problém, abyste přišla v jinou sobotu…“

„Právě sobota je ten problém,“ vyhrkla Hanna. „Já… není to slučitelné s mou vírou, abych přišla v ten den.“

„Rozumím.“ Profesor Leder se na ni dlouze zahleděl. Hanna se snažila jeho pohled opětovat, ale po chvíli sklopila oči na své ruce v klíně.

„No, o tom nemohu rozhodnout sám. Počkejte chvíli, poradím se s kolegy.“

Leder se zvedl a vyšel ze dveří. Hanna zhluboka vydechla a obrátila pohled na knihovnu. Některé svazky byly tak tlusté, že se nápisy na hřbetech knih daly snadno přečíst: Atlas biologie nebo Lékařská příručka.

Nato stočila oči k oknu. Nervozitou se jí svíral žaludek. Minuty se táhly a Hanna cítila, jak v ní narůstá napětí. Co si počne, jestliže kolegové nebudou souhlasit?

Když se dveře konečně otevřely, poplašeně sebou trhla.

Leder rychlými kroky přistoupil k psacímu stolu. „Moji kolegové souhlasí. Zkoušku můžete složit šestého června v patnáct hodin, to je pátek.“

Připadalo jí, jako by místnost ozářilo slunce. „Skutečně?“

Profesor Leder přikývl. „Ale velmi vám radím, abyste ten termín dodržela. Tentokrát se mi podařilo členy komise přesvědčit, ale podruhé bych už nemusel uspět.“

„Určitě přijdu,“ ujistila ho Hanna s úlevou. „Moc vám děkuju, že jste se za mě postavil!“

Na Lederově tváři se objevil náznak úsměvu. „Tak se tedy uvidíme šestého června.“

* * *

Uplynul další den čekání a Lilly už začínala věřit, že doktor Conradi našel na to místo někoho jiného.

S povzdechem otevřela domovní dveře. Nohy ji pálily a tělo měla ztuhlé a studené. Přeběhla chodbu, ale ne dost rychle, aby si jí bytná nevšimla.

„Telefonovali vám dneska z nemocnice Waldfriede,“ zavolala na ni vzrušeně paní Hausmannová. „Chce s vámi mluvit nějaký doktor Conradi. Doufám, že vaše rodina je v pořádku?“

„Jistě, nedělejte si starosti,“ vyhrkla Lilly. „A co říkal?“

„Jen že mu máte co nejdřív zavolat zpátky.“

Lilly se podívala na hodiny a tiše zaklela. Kdyby radši zůstala doma!

„Mohla bych si od vás zatelefonovat, paní Hausmannová?“ poprosila a snažila se zachovat klid. Možná jí doktor Conradi volal jen proto, aby jí sdělil odmítnutí.

„Ale jistě,“ ujistila ji bytná. „Jen běžte, víte, kde je aparát.“

„Děkuju,“ vydechla Lilly a vykročila do kuchyně.

Chvějícíma se rukama zvedla sluchátko z vidlice a požádala o spojení s nemocnicí Waldfriede. Po chvíli se jí ohlásila nějaká sestra Hedwig.

„Jmenuju se Lilly Wegnerová. Ráda bych mluvila s doktorem Conradim.“ Lilly se svíral žaludek.

„Doktor Conradi teď nemá ordinační hodiny,“ namítl ten hlas. „Jestli máte akutní zdravotní potíže, přijeďte ke mně na příjem.“

„Já nejsem nemocná. Zajímala jsem se o místo u vás. Doktor Conradi mi dneska volal, ale já jsem bohužel nebyla doma.“ Odmlčela se, protože vnímala sestřinu nevoli. „Prosím, nebudu ho zdržovat. Jen bych chtěla vědět, na čem jsem.“

Prosebný tón jejího hlasu zřejmě ženu na druhém konci drátu nakonec obměkčil.

„Pokusím se ho najít, nezavěšujte, prosím.“ Ze sluchátka se ozvalo cvaknutí a pak bylo ticho.

Lilly se ohlédla. Paní Hausmannovou nikde neviděla, ale jistě jí neuniklo jediné slovo.

Po chvíli to ve sluchátku zapraskalo.

„Conradi,“ ohlásil se mužský hlas na druhém konci.

„Wegnerová,“ vyrazila ze sebe Lilly. „Lilly Wegnerová. Vy jste se mi snažil dovolat.“

„Á, sestra Lilly,“ ozval se přívětivý hlas. „Děkuji, že voláte zpátky.“

„Omlouvám se, že tak pozdě. Byla jsem…,“ zarazila se, aby neprozradila, že nebyla v práci. To by se paní Hausmannová jistě divila. „… něco vyřídit.“

„To je v pořádku,“ uklidnil ji doktor Conradi. „Jen jsem vám chtěl říct, že jsme se rozhodli vás přijmout. Kdy můžete začít?“

Lilly unikl krátký radostný výkřik, ale rychle si zakryla ústa. „Promiňte, prosím, já… mám velkou radost. Když budete chtít, mohu nastoupit třeba hned zítra.“

Conradi se zasmál. „Příští pondělí bude stačit. Chcete bydlet u nás v pokoji pro sestry?“

„No, já…“

„Nebo máte možnost bydlet v Zehlendorfu?“

„Ne, já…“ Ta nabídka ji zaskočila. Byla hlavně ráda, že o ni ve Waldfriede vůbec stojí.

„Můžete si to rozmyslet. Každopádně se na vás těšíme.“

„Děkuju, pane doktore. Tak tedy v pondělí.“

„Ano, budeme vás očekávat.“ Doktor Conradi jí ještě popřál hezký večer a zavěsil.

Lilly se musela hodně snažit, aby nezačala výskat radostí.

Dokázala to! Zhluboka vydechla a zalila ji vlna úlevy.

„Je všechno v pořádku?“ zaslechla z dálky hlas paní Hausmannové.

„Ano, v naprostém,“ odpověděla Lilly s širokým úsměvem a s nadějí v hlase.

5. kapitola

Zehlendorf, 12. května 1930

Hned ráno čekala Lilly celá rozechvělá u vstupu do nemocnice Waldfriede. Dorazila tam o dobrou půl hodinu dřív, ale ani ji nenapadlo, že by se ještě mohla projít parkem, i když v paprscích ranního slunce vypadal skutečně moc krásně.

Cestičky lemovaly úzké květinové záhony, tu a tam rostly stromy, které se už začínaly jarně zelenat. Ve vysokých korunách tisů tyčících se podél cesty, která vedla k světlé hrázděné budově, se třpytily kapičky rosy. V pozadí se rýsoval hustý les, podle kterého zřejmě nemocnice nesla své jméno.

Budova připomínala spíš obrovitou vilu než nemocniční zařízení. Nahrubo otesané kameny vytvářely podezdívku, nad kterou se zdvihaly pečlivě omítnuté stěny. Některá okna zdobila filigránská balkonová mříž. Tu a tam se za nimi mihla postava v bílém.

Brzy k nim budu patřit i já, pomyslela si Lilly a pocítila radostné rozechvění.

Rychlým pohledem zkontrolovala svůj vzhled. Oblékla si své nejhezčí šaty s červeným a zeleným květinovým vzorem, které pocházely ještě z jejího předchozího života. Protože byla v práci věčně na nohách a vůbec se nezastavila, pořád jí dobře seděly.

„Vy už jste tady!“ ozvalo se za ní. Lilly se prudce otočila.

Doktor Conradi právě vyšel zpoza rohu s německým ovčákem u nohy, který si ji nedůvěřivě prohlížel a začal vrčet.

„To je v pořádku, Rexi.“ Conradi ho poplácal po zádech a pes se hned zklidnil.

„Dobré ráno, pane doktore.“ Lilly se mu zlehka uklonila.

„Dobré ráno, sestro Lilly, vidím, že už se nemůžete dočkat,“ podotkl Conradi s úsměvem.

Lilly se začervenala. „Chtěla jsem tu být včas.“

„Dochvilnost tu vidíme rádi,“ ujistil ji. „Tak tedy pojďte se mnou.“

Provedl dívku kolem sestry, která měla službu v recepci, do nemocnice. Vykročili spolu k dlouhé chodbě, odkud k nim doléhaly hlasy a klapot podpatků. Za chvíli se objevily dvě sestry s malým vozíkem, na kterém byly vyskládané ledvinové misky a kalíšky s léky.

Ordinace doktora Conradiho byla velká a zalitá světlem. U skříně za vyšetřovacím lůžkem stála drobná žena s vlnitými světlými vlasy oblečená do sesterské uniformy. Když se k nim otočila, poznala v ní Lilly sestru, která jí před pár dny ukázala cestu k doktorovi.

„Sestro Hanno, podívejte, koho jsem našel v parku. Sestro Lilly, naši sestru z rentgenu už znáte.“

„Dobré ráno,“ pozdravila Lilly a nervózně se usmála.

„Sestro Lilly!“ uvítala ji Hanna. „Jak se máte?“

„Dobře,“ odpověděla, i když měla pocit, že na ní musí být znát její rozechvění. „Jen jsem trochu nervózní.“

„To nemáte proč. My jsme tady všichni jedna velká rodina.“

V následujících minutách jí doktor Conradi vysvětlil, co od ní bude očekávat. „Chci vás přidělit na internu, kde byste se měla starat především o pacienty profesora Kirsche. Předpokládám správně, že nejste adventistka?“

„Byla jsem pokřtěna jako evangelička,“ odpověděla Lilly. Náhlá změna tématu ji překvapila.

Conradi přikývl. „Pak vám jistě nebude vadit, když vám budou přidělovány sobotní služby, nemám pravdu?“

Co je to za divnou otázku? V Charité taky musela v sobotu pracovat. „A to je… v případě jiných sester problém?“

„Jsme adventistická nemocnice a adventisté sedmého dne mají sobotu určenou jako den odpočinku, tedy sabat,“ vysvětloval jí Conradi. „Nemůžeme ho samozřejmě pokaždé dodržet, protože nemoci a nehody neberou ohled na předepsaný odpočinek nebo víru. Snažíme se ale našim adventistickým spolupracovníkům sabat umožnit, když to okolnosti dovolí. Stejně tak respektujeme svátky příslušníků jiných konfesí.“

Lilly ho udiveně poslouchala. O adventistech ještě nikdy neslyšela. Věděla jen, že Židé slaví sobotu jako svátek. Nejistě přikývla. „Já jsem zvyklá pracovat v sobotu, pane doktore.“

Conradi se usmál. „Výborně. Tak si musíme ještě promluvit o vašem platu a ubytování. Pak vás předám sestře Hanně, která vám ukáže nemocnici a vaše oddělení.“

Sestra Hanna ji nejdřív provedla přízemím, kde se nacházely ordinace lékařů, rentgen s diathermií, laboratoř a operační sál. V přilehlém křídle byla prádelna, místnost se šicími stroji a také sterilizační prostory. V lázeňském oddělení sledovala, jak pacienty balí do rašeliny. Lázeňský mistr Carl Rohleder, který tento provoz řídil, na ni působil velmi přátelským dojmem.

Na schodech potkaly několik sester, které nesly povlečení a podložní mísy. Všechny sestru Hannu uctivě zdravily.

Také na dalších odděleních panoval čilý ruch. Míjely nemocniční pokoje, z nichž některé měly otevřené dveře, takže Lilly mohla zahlédnout sestry při práci. Některé ukládaly pacienty na lůžka, jiné jim měnily obvazy.

Překvapila ji zelená barva na stěnách pokojů a krémové závěsy, které propouštěly do místností rozptýlené světlo. Postele se nijak nelišily od těch, které znala z Charité.

Rychle nakoukly na chirurgické oddělení a potom navštívily porodnici.

„Tady asi pracovat nebudete,“ poznamenala sestra Hanna, „máme tu speciálně vyškolené sestry. Ale může se stát, že v případě nouze budete muset zaskočit i tady.“

Lilly se ulevilo. Na chirurgické klinice Charité se taky setkala s těhotnými ženami jen tehdy, když byl nutný nějaký chirurgický zásah na končetinách nebo vrchní části těla.

„Naše oddělení jsou striktně rozdělená na mužská a ženská,“ vysvětlila jí Hanna, zatímco stoupaly po schodišti. „V současnosti máme dvě mužská a tři ženská oddělení. Vy budete pracovat na druhém ženském oddělení, které vede vrchní sestra Elisabeth.“

Když došly do druhého patra, míjely další nemocniční pokoje s otevřenými dveřmi a zastavily se až u sesterny. Hanna zaklepala a stiskla kliku.

„Vrchní sestro Elisabeth, máš na nás chvilku? Přivedla jsem novou sestru pro profesora Kirsche.“

„Ať jde dál,“ odpověděl hluboký ženský hlas.

Hanna pokynula Lilly, aby vešla. Vrchní sestra měla na sobě tmavomodré šaty s bílým límečkem a zástěrou, byla štíhlá a hezkou tvář jí rámovaly tmavé vlasy. Hrany jejího čepečku byly ostré jako břitva. Vypadala úplně jinak než její představená v Charité.

Hanna ustoupila stranou a povzbudivě se na Lilly usmála.

„Dobrý den, paní vrchní,“ pozdravila Lilly se zdvořilým úsměvem.

Elisabeth pozdrav opětovala a zeptala se: „Jak se jmenujete?“

„Lilly Wegnerová.“

Hanna se ještě na rozloučenou zlehka dotkla ruky mladé sestry a odešla.

Sestra Elisabeth počkala, až za sebou zavřela dveře. „Doktor Conradi se vám už jistě zmínil, že jsme křesťanská nemocnice.“

„Ano, paní vrchní.“

„Jsme vstřícní k pacientům bez ohledu na to, z jakého prostředí k nám přicházejí. Zároveň se i respektujeme navzájem a pomáháme si, jak můžeme.“

Lilly přikývla. Tak tomu bylo i v Charité.

„Kdybyste měla jakékoli problémy, přijdete za mnou nebo za příslušnou staniční sestrou,“ pokračovala vrchní. „Nikdy nesmíte na pacienta nebo v jeho přítomnosti zvýšit hlas, rozuměla jste?“

Lilly nesměle přikývla a všimla si, jak si ji Elisabeth měří pronikavým pohledem.

„Jste mladá a možná budete chtít navázat vztah s nějakým mužem. Měla byste vědět, že u nás jsou všechny sestry neprovdané, aby se mohly věnovat výhradně pacientům.“

„Znamená to snad, že se nesmím vdát?“ polekala se Lilly. I když se bála případného těhotenství, nikdy se nevzdala představy, že jednoho dne potká muže, kterého bude milovat.

„Můžete se samozřejmě vdát. Pak ale budete muset odejít. Máme tu jen výjimečně několik zaměstnanců, kteří tu zůstali i po svatbě, většinou jde o muže.“

Lilly polkla. V Charité se to tak přísně nebralo. Tam byly zaměstnané i sestry, které měly muže a děti.

„Samozřejmě, paní vrchní. Kdy se budu moct seznámit s profesorem Kirschem?“ zeptala se Lilly a doufala, že se jí tak podaří změnit téma rozhovoru.

„Právě je na vizitě v dětských pokojích. Nejdřív vás tedy představím ostatním sestrám a pak se budete moct pustit do práce.“

„V dětských pokojích?“ podivila se Lilly.

„Doktor Conradi vám neřekl, že budete pracovat s profesorem Kirschem?“

„Ano, to vím. Ale… nezmínil se, že profesor Kirsch je pediatr.“

Elisabeth udiveně zdvihla obočí. „To není. Je specialista na tuberkulózu kostí, ve Waldfriede se ovšem stará výhradně o děti.“

6. kapitola

Protože Hanna odešla a ordinační hodiny začínaly až za půl hodiny, dopřál si Louis aspoň chvilku odpočinku. Pohodlně se usadil ve svém křesle za psacím stolem, zavřel oči a snažil se nevnímat zvuky z čekárny.

V noci špatně spal a krátké osvěžení, které mu přinesla ranní procházka se psem, už zase zmizelo.

Už několik měsíců ho trápila dna, která by pětačtyřicetiletého muže ještě neměla postihnout. Především ho ale stále častěji přepadala ochromující únava, která nepominula ani po vydatném spánku.

Jako lékař si uvědomoval, že by si měl dopřát víc odpočinku, ale vedení kliniky ho připravovalo o veškerý čas.

Od chvíle, kdy dal výpověď účetní, aby se vrátil domů do Dánska, převzal vedení účetních knih a tím pádem sledoval, jak se jejich příjmy krátí. I movitější pacienti si kvůli hospodářské krizi nemohli dovolit delší pobyt v nemocnici. Navíc jednání s nemocenskými pojišťovnami byla čím dál složitější. Sazby pojišťoven na jednotlivé pacienty se nezvyšovaly v té míře, jak by si představoval, ale náklady na personál a léky stále rostly. Kam to všechno povede?

Z pochmurných myšlenek ho vytrhlo zaklepání na dveře. Vešla jeho žena Catherine s podnosem. Světlé vlasy měla spletené do copu a v tmavomodrých šatech s květinovým vzorem vypadala pořád jako mladé děvče. Šestačtyřicet let by jí určitě nikdo nehádal.

„Nepřišel jsi na snídani,“ podotkla s jemnou výčitkou a postavila před něho tác. Byl na něm šálek kávy, miska s ovesnou kaší ochucenou skořicí a cukrem a nakrájené jablko.

„Špatně jsem spal, tak jsem se šel projít, aby mě přestala bolet hlava.“

„A pomohlo to?“ Catharine na něho ustaraně pohlédla.

„Jen na chvíli.“

„Musíš něco sníst. Dala jsem ti do kaše víc skořice. Nemůžeš ordinovat s prázdným žaludkem. A máš dnes před sebou dvě důležité operace.“

Louis se usmál a políbil jí ruku. „Staráš se o mě s takovou péčí.“

„Zdá se, že ne dostatečně.“ Mezi obočím jí vyskočila vráska. „Sám přece vidíš, jak jsi zhubnul. Moc pracuješ…“ Na chvíli se odmlčela. „Měl bys konečně přijmout nového účetního. Nemůžeš všechno dělat sám.“

„Já vím. Už jsem se obrátil na vedení našeho společenství. Zatím pro nás nenašli vhodného kandidáta. Až na Grubera, ale o toho v žádném případě nemáme zájem, viď?“

Rozladěný výraz její tváře naznačil, že stejně jako Louis nezapomněla na Gruberovu zradu.

„Tak mi alespoň udělej radost a najez se,“ trvala na svém. „A přijď na oběd. Od doby, kdy jíme odděleně od ostatních, mám pocit, že zůstáváš radši ve své pracovně, místo abys obědval doma.“

Louis přikývl. Catherine má pravdu, často na jídlo úplně zapomíná. Vzal do ruky lžíci a pustil se do kaše. Sladká chuť skořice se mu rozplývala na jazyku a bolest ve spáncích začala ustupovat. Možná mu skutečně jen chybí pravidelná strava?

„Před polednem si pro podnos zase přijdu,“ poznamenala Catherine a pohladila ho něžně po tváři. „A všechno sněz, ano? Nechci, aby ses během ordinačních hodin zhroutil.“

* * *

Profesor Kirsch seděl za psacím stolem, a přestože na ni zavolal, aby šla dál, ještě chvíli nezdvihl oči od kupy papírů před sebou a něco psal. Jen jí zdviženým prstem naznačil, aby měla chvilku strpení.

Lilly se nejistě rozhlédla po místnosti. Ordinace byla vymalovaná béžovou barvou a dominoval v ní velký psací stůl. V rohu vedle okna si všimla lidské kostry, která příchozí zdravila širokým šklebem. Jedna ze dvou skříní s léky měla prosklené dveře, takže si mohla prohlédnout hnědé lahvičky a kovové kalíšky na léky.

Zjištění, že bude pracovat na dětském oddělení, ji vyvedlo z míry. Počítala se vším, jen ne s takovou variantou. Bude to s dětmi umět? Připadaly jí tak zranitelné, jistě budou plakat, jakmile se jich dotkne…

„Promiňte, chtěl jsem jen dokončit větu.“

Lilly sebou trhla. Narovnala se a stiskla ruce v klíně, aby nebylo vidět, jak se jí třesou.

Profesor odstrčil papíry stranou a pozorně se na ni zadíval. „Tak vy jste moje nová sestra.“

„Ano,“ vydechla Lilly a nebyla si jistá, jestli mu nemá podat ruku. „Lilly Wegnerová.“

Překvapilo ji, jak je mladý. Profesora si vždycky představovala jako staršího pána s prošedivělými spánky a brýlemi na nose, ale Rudolfu Kirschovi mohlo být nanejvýš pětatřicet. Všimla si zvláštního olivového odstínu jeho pleti a černých vlnitých vlasů, jako mívají lidé pocházející z jihu. Tvář mu zdobil knír s bradkou. Jeho zlatohnědé oči si ji se zájmem prohlížely, vyzařovaly ale i vlídnost.

Byl to jeden z nejatraktivnějších doktorů, s nimiž se kdy setkala.

„Už jste někdy pracovala s dětmi?“

„Ne. Předtím jsem byla zaměstnaná na chirurgii.“

Kirsch se zatvářil skepticky.

„Ale rychle se učím a brzy se určitě zapracuju!“ dodala rychle. „Dítě je přece taky člověk, ne?“

Zřejmě něco řekla špatně. Zamračil se, opřel se dozadu v křesle a upřel na ni přísný pohled. „Je chybné domnívat se, že je možné přirovnávat děti k dospělým pacientům. Děti mají svoji zvláštní fyziologii a specifické potřeby. Kromě toho často nedokážou svůj stav popsat tak přesně, jak toho jsou schopní dospělí.“

„Jak jsem řekla, pane profesore,“ opáčila stísněně, „jsem připravená se učit.“

„Dobře. Tak pojďte se mnou, ukážu vám své pacienty.“ Zvedl se a vykročil ke dveřím.

„Doktor Conradi mi prozatím dal k dispozici šest nemocničních postelí,“ vysvětlil jí Kirsch, když před ní kráčel v rozevlátém plášti. „Kromě toho ještě učím na Univerzitě Friedricha Wilhelma. Když tu nejsem přítomen, musím vědět, že se mohu spolehnout na svůj personál. Vyžaduju diskrétnost a oddanost vůči pacientům. Jen když jsou děti správně ošetřovány, mohou se uzdravit.“

„Tak je tomu přece vždycky,“ vypravila ze sebe Lilly a snažila se s ním držet krok.

„To je pravda,“ souhlasil Kirsch. „Už jste se někdy setkala s kostní tuberkulózou? Víte, co to je?“

„Kosti jsou napadeny tuberkulózními bakteriemi. Učili jsme se o tom. Ale na interně jsem pracovala jen krátce, většinu času jsem strávila na chirurgické klinice.“

„Tam jste se spíš zabývali tím, jak kosti amputovat, nemám pravdu?“ V hlase profesora zazněl uštěpačný podtón.

„Nejenom. Operovali jsme všechno možné. Profesor Sauerbruch…“

„Setkala jste se s ním?“ přerušil ji Kirsch.

„Byl to náš šéflékař.“

Profesorovou tváří se mihl úsměv.

„Vy se s ním znáte?“ zeptala se Lilly trochu překvapená jeho reakcí. O profesoru Sauerbruchovi se toho dalo říct hodně, ale zmínka o něm mohla jen těžko vyvolávat veselí.

„Ne, bohužel ne. Ale jeho pověst ho předchází. Prý je skvělý chirurg.“

Skvělý a cholerický, pomyslela si Lilly, ale nevyslovila to nahlas.

„Tak jsme tu!“ prohlásil Kirsch a ukázal na dveře s nápisem Dětský pokoj. Za dveřmi byly slyšet veselé hlasy a tu a tam i zapištění. „Ne všechny děti z tohoto pokoje jsou mými pacienty, leží tu mladí pacienti z celé Waldfriede.“

Krátce zaklepal a vstoupil. Stěny byly vyzdobené obrázky, jaké Lilly ještě nikdy v nemocnici neviděla. Byly tu namalované obláčky a slunce, letadla, zvířata a květiny v zářivých barvách.

Překvapil ji i počet dětí v místnosti. Bylo obsazeno všech osm postelí. Mladí pacienti, kteří se ještě před chvílí vesele bavili, rázem ztichli a upřeně sledovali nově příchozí. Na některých bylo vidět, že v dosavadním životě trpěli nedostatkem jídla. Jiní byli zřejmě dobře živení, ale to je před nemocí neochránilo.

Lilly se natolik soustředila na děti, že si nevšimla sestry, která se zvedla ze svého místa u okna.

„To je sestra Martha,“ představil ji profesor Kirsch. „Dobrá duše našeho dětského pokoje.“

Lilly na ni stočila pohled. Martha byla štíhlá žena s dlouhým úzkým obličejem a výrazným předkusem. Světlé vlasy měla stažené dozadu, a když mluvila, snažila se rty zakrývat zuby. Lilly odhadla, že jí je ke třicítce.

„Martho, to je sestra Lilly. Ode dneška bude pracovat s vámi.“

Marta přikývla a po krátkém zaváhání podala Lilly ruku. „Těší mě,“ pronesla úsečně a vrátila se ke svým papírům.

Profesor přistoupil ke dvěma postelím, které stály vedle sebe. Seděl na nich chlapec a dívka. Asi šestiletý kluk měl na nohou kovové dlahy, stejně jako asi o dva roky starší děvče. Něco takového Lilly ještě neviděla.

„Tak co, vy dva, jak se vám daří?“ zeptal se profesor.

„Dobře,“ odpověděla dívka, která právě oblékala svou panenku, zatímco chlapec si rozpačitě přitiskl k tváři plechový model motocyklu.

„To je Inge a Peter,“ představil je profesor Kirsch. Výraz jeho tváře se najednou úplně proměnil. Oči se mu rozzářily a usmíval se na děti. „Tohle je sestra Lilly. Spolu se sestrou Marthou na vás bude dávat pozor.“

„Ahoj.“ Lilly se na ně rozpačitě usmála.

Profesor Kirsch si všiml, že ji vyvedl z míry pohled na jejich nohy. „Ty dlahy mají proto, aby kosti zůstaly rovné a nelámaly se při zatížení. S jejich pomocí se Peter a Inge zase naučí chodit.“

Lilly polkla. Dlahy jí připadaly jako barbarský způsob léčby. Zdálo se, že některé jejich části se musí tvrdě zařezávat do útlých dětských lýtek.

„Nebolí to?“ zeptala se.

Kirsch se obrátil na Ingu. „Mohla bys sestře Lilly vysvětlit, jak se cítíš s podpěrami?“

„Dobře,“ odpovědělo děvče. „Někdy trochu překáží, ale dá se na ně zvyknout. Hlavní je, že s nimi můžu zase chodit.“

„Co kdybychom to sestře Lilly předvedli?“ vybídl ji Kirsch.

Inge přikývla a pomalu sundala nohy z postele. Profesor Kirsch k ní přistoupil a podal jí ruku.

„Podívejte!“ zvolala Inge a postavila se.

„To děláš moc hezky,“ pochválila ji Lilly, ale hrdlo měla stažené strachem. Jak to jen zvládne, když se bude muset každý den dívat na utrpení těch dětí? Zatím vůbec netušila, jak s nimi zacházet! Jak je utěšit, mluvit s nimi…

Dívka se na ni usmála a pak se podívala na profesora.

„A teď se podíváme, jak nám to půjde s chozením.“ Inge se opřela o lékařovu ruku a tak došla až k oknu a zase zpátky. Pohybovala se trochu strnule a Lilly nedokázala odtrhnout oči od dlah, ale dívka se šťastně usmívala.

Když znovu dosedla na postel, pomohl jí profesor zvednout nohy zase nahoru.

„Já chci taky!“ ozval se Peter.

„A já!“ zavolal rozpustilý blonďáček z druhé postele a zvedl ruku, jako by se hlásil ve škole.

„Až později, musím sestře Lilly ukázat ještě druhý pokoj, ano?“ S úsměvem oba chlapce pohladil po vlasech.

„Musí ty dlahy nosit pořád?“ zajímala se Lilly.

„Ne, v noci ne. Ale Inge a Peter se už pod dohledem sestry Marthy mohou pohybovat, jak chtějí. Proto je teď měli na sobě.“

Lilly se znovu podívala na Marthu, která právě vstala a sklonila se nad jedním z menších dětí.

„Pojďte, ukážu vám jednolůžkový pokoj,“ vyzval ji profesor Kirsch a vykročil ke dveřím.

Pokoj naproti byl podstatně menší, stála tam jen jedna postel. Pěti nebo šestiletý chlapec tu ležel s nohama fixovanýma řemeny a k chodidlům měl připevněné malé sáčky s pískem, které sloužily jako závaží. Vypadalo to spíš jako středověké mučení než léčebná metoda.

Lilly zalapala po vzduchu a zakryla si ústa rukou. Když si všimla, že se na ni profesor dívá, zrudla a zahanbeně dala ruku dolů.

Kirsch se na chlapce usmál a pak ji zase vytáhl ven.

„To už nesmíte nikdy udělat!“ vyjel na ni.

„Co? Já…,“ vykoktala Lilly.

„Nesmíte před dětmi projevit zděšení, ať už vám ta situace připadá jakkoli nezvyklá!“

„Promiňte, prosím, já… jen mě to strašně překvapilo.“

„Děti nám musí důvěřovat. To ale nemůžou, když v našich očích postřehnou strach nebo odpor. Rozuměla jste mi?“

Lilly přikývla. A znovu si položila otázku, jestli tohle všechno zvládne.

„Tenhle chlapec, Alfréd Novák, je syn majitele čokoládovny z Prahy,“ pokračoval Kirsch. „Trpí tuberkulózou kolen. Kloubní tuberkulóza, ať už kloubů kolen, rukou nebo kyčlí, je dost vzácná. Trvá dlouho, než je možné ji rozpoznat, proto je její léčba velmi zdlouhavá. Kosti musí bezpodmínečně zůstat v klidu, aby tělo mělo dost času potlačit infekci a zregenerovat tkáně. Umožňuje to fixace nohou a použití závaží, což podporuje proces uzdravení. Nezasvěceného to může vyděsit, ale má to svůj smysl, takže se ovládejte!“

Po těchto slovech znovu otevřel dveře. „Dobré ráno, Alfréde, jak se ti dneska daří?“

„Moc dobře ne,“ odpověděl hubený chlapec, kterému do čela spadaly prameny černých vlasů. Měl zrudlou tvář a po spáncích mu stékaly kapičky potu. Lilly překvapilo, že ačkoli pochází z Prahy, mluví německy téměř bez akcentu. „Je mi hrozné vedro.“

„Později dostaneš několik kostek ledu, ano? Tohle je sestra Lilly. Ode dneška se bude o tebe starat.“

„Ahoj, Alfréde,“ řekla a pokusila se o úsměv.

Chlapec nesměle zvedl ruku k pozdravu. „Kdy už budu zase chodit?“ zeptal se profesora.

„To bohužel ještě nějakou chvíli potrvá,“ odpověděl Kirsch soucitně. „Už jsem ti přece vysvětlil, že v tvých kostech jsou bakterie, které způsobují zánět. Jen když budeš ležet úplně klidně, mohou se tvé kosti zase uzdravit.“

„A kdy už to bude?“

„Za pár týdnů.“

Alfréd protáhl obličej. „Stýská se mi po rodičích a kamarádech.“

„Já ti rozumím, cítil bych se na tvém místě stejně. Ale když to vydržíš, tak je brzy uvidíš.“ Podíval se na Lilly, která pořád ještě bojovala sama se sebou. Soucit s chlapcem jí vháněl slzy do očí, ale protože nechtěla Kirsche ještě jednou rozzlobit, zaťala prsty do zástěry. „Sestra Lilly tu teď bude jen pro tebe, víš? Klidně jí řekni, co potřebuješ, a my se budeme snažit ti to opatřit.“

Alfréd přikývl a popotáhl nosem. I jemu bylo zjevně do pláče. A Lilly si uvědomovala, že k tomu má víc důvodů než ona.

„Neexistují léky, kterými by se tuberkulóza dala vyléčit?“ zeptala se, když opustili pokoj.

„Od roku 1921 máme k dispozici očkování, které vyvinuli francouzští lékaři Calmette a Guérin, ale prevence nepomůže, pokud není provedena včas.“ Odmlčel se a pak dodal: „Navíc se před měsícem v Lübecku odehrál nepříjemný incident. U dětí, kterým byla vakcína podána orálně, se rozvinula tuberkulóza střev a došlo k úmrtí. Obávám se, že v nejbližších letech se tenhle způsob imunizace v širším měřítku neuplatní. Takže budeme muset i nadále využívat dietu, slunce a zdravý vzduch, abychom děti uchránili před životem na kolečkovém křesle.“

Cestou po chodbě pokračoval ve výkladu. „Mluvili jsme o profesoru Sauerbruchovi. Než přišel do Berlína, zabýval se v Mnichově léčením lupénky a používal dietu bohatou na minerály, ale bez kuchyňské soli. Vycházel přitom z výzkumu doktora Gersona z Bielefeldu. Já ji u svých pacientů taky používám. Operativní zásahy přicházejí v úvahu jen tehdy, když je příslušný kloub už zcela zničený. U našeho Alfréda to naštěstí nezašlo tak daleko.“

Kirsch se zastavil. „Zatím jsem měl k ruce výhradně dětské sestry, ale potřebuju i někoho kvalifikovanějšího, kdo by víc rozuměl mým léčebným metodám. Někoho, kdo by mi pomáhal i při mé vědecké práci.“ Zkoumavě se na ni zahleděl. „Pokud byste se na to cítila, rád vám umožním přístup do mé knihovny a k mým vlastním publikacím.“

„Já…“ Lilly se zarazila. Nabízí jí své práce? Ale ona je přece jen obyčejná sestra! Už teď se jí z toho všeho točila hlava.

„Nemusíte mi hned odpovědět. Zapracujte se a pak uvidíte, jestli vás tahle specializace zajímá. Náš zápas s touhle nemocí je velmi zdlouhavý a vyžaduje od nás spoustu trpělivosti, než se vůbec nějaký pokrok projeví. A nemyslím tím pokrok u jednoho pacienta, ale u všech.“

Lilly přikývla. Začala se jí zmocňovat lehká panika. Vůbec si nebyla jistá, jestli vydrží každodenní styk s těmi spoutanými dětmi nebo pohled na strašlivě vyhlížející dlahy na nohou. Peníze ale nutně potřebuje, aby mohla splácet dluh a zachovat si tvář. Podívala se na profesora a viděla v jeho očích stále tu stejnou vřelost, s níž přistupoval i k dětem.

„Pokusím se být vám užitečnou oporou, pane profesore.“

7. kapitola

Lilly si s povzdechem sundala čepec z hlavy. Sponky ji tlačily a vlasy svázané v týlu měla úplně propocené.

V šatně s ní byly ještě tři další sestry. Bavily se mezi sebou a nevšímaly si jí. Lilly uvažovala, jestli se jim má představit, ale nakonec se k tomu neodhodlala.

Téměř celé odpoledne byla zaměstnána tím, že vyvážela dětské postele na sluneční terasu. Dávala pozor, aby tam děti neprochladly nebo naopak nedostaly úpal. Nakonec je zase odvážela do jejich pokojů.

Když vycházela ze šatny, potkala sestru Hannu.

„Sestro Lilly! Tak jaký jste měla den?“

„Dobrý,“ odpověděla Lilly a s nejistým úsměvem dodala: „A dost namáhavý.“

„Musíte se tu se vším seznámit. Nezvyklé postupy, noví lidé…“

Lilly přikývla.

„Jak vycházíte s profesorem Kirschem? A s vrchní Elisabeth?“

„Elisabeth je přísná, ale to jako vrchní sestra asi musí být,“ poznamenala a Hanna s jejími slovy souhlasila přikývnutím. „Pan profesor je své práci opravdu oddaný, viďte?“

Hanna se zasmála. „To tedy ano! Nemůžete čekat, že tady bude mluvit o něčem jiném než o své práci. Nemyslí na nic jiného. A za to si ho jeho pacienti tak váží.“

„Tomu věřím.“

„Už jste si rozmyslela, s kým chcete bydlet?“ pokračovala Hanna. „Řekla bych, že se sestrou Marthou se k sobě docela hodíte.“

Lilly už o tom skutečně uvažovala a dospěla k závěru, že by ušetřila dost peněz, kdyby přijala nabídku nemocnice. Nájem u paní Hausmannové sice není vysoký, ale momentálně potřebuje každý groš.

„Ještě si nejsem úplně jistá, ale…“

„Můžete si to třeba dneska jen vyzkoušet. Zdá se, že jste dost unavená a čeká vás ještě dlouhá cesta domů.“

Lilly zaváhala. Nechtělo se jí hned přenocovat s cizím člověkem. Kromě toho musí domácí upozornit, že se odstěhuje.

„A šlo by to, abych tu zůstala zítra? Já… nemám s sebou toaletní potřeby a musím si zapakovat pár věcí.“

„Ale jistě.“ Hanna ji zlehka pohladila po ruce a usmála se na ni. „Tak hezkou cestu domů a zítra se zase uvidíme, sestro Lilly.“

* * *

Slunce pomalu zapadalo za Waldfriede, když si Louis jako obvykle vyšel na večerní obchůzku kolem nemocnice. Vedle něho běžel Rex, německý ovčák, kterému už bylo sedm let. Tu a tam si ještě vzpomněl, jak k tomu psisku přišel. Hanna mu ho přinesla jako štěně ze schůzky se svým tehdejším ctitelem. Nějaký čas to vypadalo, že by ji kvůli tomu muži mohl ztratit. Nakonec se to ale nestalo.

Ačkoli bylo pořád ještě možné, že jednoho dne potká někoho, kdo ji bude milovat, byl rád, že to není jeho bývalý asistent Kirchfeld. Uvědomoval si, že je sobecký, protože on sám je už dvacet let ženatý. Tu a tam se přistihl při představě, jaké by to bylo, kdyby měl po svém boku Hannu. Zároveň ale věděl, že se to nikdy nestane.

Catherine mu byla dobrou manželkou, i když cítil, že jeho city k ní stále víc vychládají. Nikdy o tom nemluvili, ale možná je na tom ona stejně. Stará se o něho, protože to považuje za svou povinnost, ale co když i ona touží po někom jiném? Třeba po starém příteli Harrowovi, který žije v Anglii?

Na chvíli se zastavil a pohlédl na nemocnici, jejíž fasádu zapadající slunce zbarvilo doruda. Výhonky divokého vína na zdech se už začínaly zelenat. Zahradník je bude muset ostříhat, aby nezastínily okna. Na dvou vysokých střešních vikýřích, za nimiž se nacházely pokoje sester, seděli holubi a hlasitě vrkali.

Pokračoval v cestě směrem ke garáži, která se nacházela vedle malé márnice. Bratr Fritz Kowalski tam právě čistil černý automobil. Louis uvažoval, jestli k němu má jít a trochu si s ním popopovídat, když uviděl na lavičce v parku nachýlenou postavu v bílém. Na dálku se nedalo rozeznat, jestli jde o doktora nebo sestru.

„Ke mně!“ přikázal psu, který k němu hned s vyplazeným jazykem přiběhl, a oba rychlým krokem zamířili po štěrkové cestičce vedoucí k lázním.

Na první pohled se zdálo, že ten člověk sedí nehnutě, pak si ale všiml jeho trhavých pohybů. Má snad křeče?

Teď už se rozběhl a Rex, který vycítil, že něco není v pořádku, se vrhl kupředu. Když zvíře doběhlo k lavičce, sedící postava se napřímila.

„Doktore Rosenbaume?“ podivil se Louis. Vlasy nového asistenta trčely do všech stran, jako by si je v zoufalství rval.

„Doktore Conradi.“ Bylo vidět, že se Peter Rosenbaum snaží vší silou ovládnout. Celý se napjal.

„Jste v pořádku? Nestalo se vám něco?“

„Ne, nic se neděje,“ odpověděl asistent.

„Když jsem vás z dálky zahlédl, zdálo se mi…“ Louis cítil, jak mu buší srdce. První leknutí už ale pomalu ustupovalo.

„Všechno je v pořádku, doktore Conradi,“ zopakoval Rosenbaum, „jen jsem musel trochu na vzduch…“

Jenže asistent vůbec nevypadal, že by byl v pořádku. Jeho pohled byl zastřený, koutky rtů měl svěšené. Působil velmi sklíčeným dojmem.

„Co se stalo? Doufám, že nám nezemřela některá z pacientek?“ Louis si už dřív všiml, jak je jeho gynekolog citlivý. Když nějaká z pacientek zemřela, bral si to víc než ostatní.

„Ne, v takovém případě bych vás zavolal. To jen…“

Louis, který usoudil, že musí jít o něco osobního, řekl s účastí v hlase: „Jestli o tom nechcete mluvit…“

Rosenbaum zavrtěl hlavou a zjevně se už zase ovládal. „Jen si začínám dělat starosti o budoucnost. Už nějakou dobu sleduju, co se v naší zemi děje, a myslím na to, co se stane, když…“ Zarazil se.

Louis se na něho udiveně podíval. „Klidně to vyslovte.“

„Neměl jste problém s tím, že jsem Žid?“

„Ne, proč se ptáte?“

Rosenbaum byl viditelně na rozpacích. „Už na univerzitě existovaly různé buršácké spolky, jejichž členové mě při každé příležitosti uráželi. Snažil jsem se jim vyhýbat, myslel jsem si, že až složím zkoušky, tak na všechno zapomenu…“

Louis s porozuměním přikyvoval. I on zažil nadávky a urážky během školních let. Rektor ho na základě rozhovoru s otcem osvobodil od sobotní docházky, což ovšem vzbudilo nelibost ostatních chlapců. Brzy si našli vysvětlení. Když v sobotu nechodí do školy, tak musí být Žid. Hned mu to začali předhazovat, a když se jim to snažil vysvětlit, bylo to jen horší. Od doby, kdy se do popředí veřejného života dostával Hitler a jeho nová strana, protižidovské nálady pořád sílily. Ale proč tu doktor Rosenbaum tak melancholicky sedí na lavičce v parku?

„Promiňte, ale stále tomu moc nerozumím. Někdo v nemocnici vás snad urazil? Sestra nebo nějaký ošetřovatel?“

Rosenbaum se na něho smutně podíval a zavrtěl hlavou. „Manžel paní Harmonové odmítl, abych léčil jeho ženu, protože jsem Žid.“

8. kapitola

Zehlendorf, 16. května 1930

„Čekárna je prázdná, pane doktore,“ hlásila Hanna, když vyhlédla ze dveří. „Myslím, že můžete vyrazit.“

Louis přikývl a zvedl se. Na tenhle večer se těšil už několik týdnů. Přijetí za člena Berlínské lékařské společnosti se rovnalo udělení šlechtického titulu a už léta to byl jeden z jeho cílů. Dnes mu bude konečně dovoleno vstoupit do té lékařské svatyně!

„Děkuju, Hanno. Kdyby se snad něco dělo…“

„… zavolám doktora Rosenbauma,“ dokončila jeho větu. „Dneska má službu on.“

„Jste vždycky dobře informována, milá Hanno!“ Louis se snažil potlačit nepříjemný pocit, který ho přepadl, když si vzpomněl na rozhovor s Rosenbaumem v parku. Přislíbil mu sice svou plnou podporu, ale když si později na oddělení promluvil s panem Harmonem, pochopil, že opravdu nemůže nechat doktora Rosenbauma, aby ošetřoval jeho ženu. Netušil, že mezi lidmi panuje tak hluboký odpor k Židům a že se projeví i u nich ve Waldfriede.

Ale možná jde jen o hloupou náhodu, o ojedinělý případ…

„To je přece moje povinnost!“ Hannin jasný hlas ho vytrhl ze zamyšlení. Usmála se na něho a otevřela mu dveře.

Louis se rychlým krokem vydal k východu. Venku ho uvítal svěží večerní větřík. Jeho vůz už stál připravený před hlavním vchodem a na balkonu lékařského domu zahlédl siluetu své ženy, která mu z dálky mávala.

Lékařský dům dělal díky množství arkýřů, vikýřových oken a zaskleného balkonu dojem vily. V přízemí bydlel pastor Alfred Behrens se svou rodinou a Louis s Catherine obýval první patro.

Původně se sem měl nastěhovat i jeho přítel a kolega doktor Meyer, ale ten nakonec dostal výhodnou nabídku bytu ve městě.

Když Louis vešel do domu, dolehl k jeho uším dětský zpěv. Behrensovým bylo požehnáno dvěma chlapci a třemi děvčátky. Louis se zpočátku obával, že to jeho žena bude těžce snášet. Jejich jediná dcera se v roce 1918 narodila mrtvá a znovu se Catherine otěhotnět nepodařilo, ačkoli se snažili. Nikdy nezjistili příčinu, ani u ní, ani u něho. Měl podezření, že manželčinu neplodnost způsobil zánět vaječníků. Ať už to bylo jakkoli, teď už je na potomky beztak pozdě.

„Kdes byl tak dlouho?“ kárala ho žena, která si na sebe vzala šaty šeříkové barvy s vysoko nasazeným pasem. „Za hodinu máme být v Langenbeck-Virchowě domě. A do Luisenstrasse je to dlouhá cesta!“

„Však nás tam náš Kowalski doveze včas.“

Louis ze sebe shodil sako a zmizel v koupelně. Umyl se, upravil si bradku a sáhl po břitvě, aby si ještě rychle oholil vyrážející strnisko.

Když byl hotový, vklouzl do šatů, které mu Catherine přichystala. Krejčí mu je ušil teprve před pár týdny, ale i tak mu teď byly v pase a v ramenou trochu volnější.

Catherine má pravdu, měl bych víc jíst, pomyslel si, když si zapínal sako.

* * *

Vysoká okna a světlé stěny propůjčovaly jídelně příjemnou atmosféru. Paprsky večerního slunce prosvítaly korunami stromů a vytvářely světelné vzory na jemných záclonách. Lilly překvapilo, že jsou téměř všechny stoly obsazené. V tuto denní dobu se tu setkávali ti, kteří se chystali na noční službu, se sestrami a lékaři po denní službě, aby se navečeřili.

Na dodržování služební hierarchie se tu zřejmě moc nehledělo – přinejmenším ne při jídle. Lékaři seděli spolu se sestrami a ošetřovateli a živě se bavili.

Lilly zahlédla kolegyni Marthu, s níž měla dnes službu, jak sedí u stolu nedaleko okna. „Promiňte, můžu si k vám přisednout?“

Martha k ní překvapeně vzhlédla. „Ale ovšem, posaď se.“

Lilly ji poslechla. „Sestra Hanna mi říkala, že vy…“

„Klidně mi tykej, tak jako ostatní,“ vybídla ji Martha.

„Dobře, Martho. Děkuju, že u tebe budu moct bydlet.“

„Všechny se dělíme o pokoje,“ ujistila ji její spolubydlící. „Mladší sestra Erna se odstěhovala, protože se vdala. Pojede s mužem do Afriky.“

„To zní zajímavě,“ poznamenala Lilly a prohlížela si svou večeři. Brambory s bylinkovou omáčkou, mrkvičkou a k tomu cosi, čemu kuchařka říkala karbanátek. Všechno dohromady to tak báječně vonělo, až se jí sbíhaly sliny.

„Tak to u nás chodí,“ pokrčila Martha rameny. „Když se vdáš, následuješ svého muže.“

Vždycky to tak není, vybavila si Lilly slova vrchní sestry Elisabeth a pustila se do jídla.

V karbanátku byla jen zelenina, omáčka byla smetanová a báječně okořeněná, brambory jí připadaly trochu moc měkké, ale vůbec nebyly cítit sklepem, jako obvykle v tomto ročním období.

Když dojedla a viděla, že i Martha má prázdný talíř, pokusila se s ní navázat rozhovor.

„Pracuješ už dlouho s profesorem Kirschem?“

„Od té doby, co sem přišel,“ odpověděla Martha stručně. Lilly si všimla, že se ostatní u stolu vesele bavili, ale nikoho nenapadlo zatáhnout do rozhovoru Marthu.

„Kdy to bylo?“ znovu se zeptala Lilly a potlačila povzdech. Není jednoduché vytáhnout z ní nějakou informaci.

„V roce 1928, myslím.“

„A ty… jsi byla vždycky dětská sestra?“

„Ne, začínala jsem na interně.“ Martha prudce vstala. „Musím si ještě něco zařídit. V klidu si to dojez a za půl hodiny se můžeme sejít u schodiště.“

„Dobře,“ přisvědčila Lilly a napadlo ji, jestli snad není Marthě nesympatická. Pak si ale vzpomněla, jak ji štvalo, když jí její domácí kladla zvědavé otázky.

Možná je Martha jen ostýchavá a potřebuje víc času, aby si na ni zvykla.

* * *

Auditoriem Langenbeck-Virchowa domu se rozléhalo klepání bezpočtu kloubů prstů o stoly.

Přijímací ceremonii měl tedy za sebou a teď se Louis nemohl dočkat, až se seznámí s kolegy, které zatím znal jen z doslechu. Například s Paulem Lazarusem, jehož práce o ozařovací terapii si velmi vážil, nebo s Arthurem Waldemarem Meyerem, kapacitou v léčbě mozkových nádorů a v plastické chirurgii. Gynekologa Roberta Meyera už znal z jeho přednášky o ženském lékařství.

Začal se rozhlížet po sále táflovaném tmavým dřevem a zdobeném antickými basreliéfy a zkoumal tváře návštěvníků. Málem přitom zapomněl, že vedle něho sedí jeho žena.

„Předsedající mluvil velmi pěkně, nemyslíš?“ připomněla se mu.

„Moc hezká řeč,“ souhlasil s ní.

Catherine se na něho zadívala a pokračovala: „Teď by sis asi nejradši s každým z přítomných potřásl rukou, viď?“

„Nemůžu tě tady přece jen tak nechat sedět.“

„Proč ne? Mohl sis všimnout, že v lékařské společnosti jsou i ženy.“ Ukázala na dětskou lékařku Lucii Adelsbergerovou, která se právě u východu bavila s jedním ze svých kolegů. „A nemám dojem, že by se mě někdo z přítomných pánů chystal obtěžovat.“

„Doktor Louis Conradi,“ představil se.

* * *