Obsah

Úvod

DĚJSTVÍ PRVNÍ:

Annette

Petit Matin du Flore

Les Réverbères

Hitler a Annette

DĚJSTVÍ DRUHÉ:

Do města přijel cirkus

Nečekaná návštěva

Floristka

Zazou

Luna chystá svůj noční šat

Blecha ve skleněné kleci

Eichmannův muž v Paříži

Rodinná krize

Nebezpečné vztahy

Topografie teroru

Očista

Cítím se jako hravé kotě

Bojím se stát ženou

Je mi dobře, jen když myslím na chlapce

Znovu se nadchnout pro chlapce

Raduji se jako zloděj

Solutions Tardives –

Pozdní rozhodnutí

Povinný dopis

Le Système D

Lenivost, matka lilií

Zelmanova metoda

Jméno boží

Scéna v Café de Flore

DĚJSTVÍ TŘETÍ:

Štěstí prozařuje mou budoucnost

Modrá jako vše, co miluji

Kapitola o šatech

Ty jsi ten pravý

Optický klam

Útěk do Limoges

Hnízdečko lásky v Rue Laugier

Hitlerův papoušek

Zelmanová

Depot

Žluté hvězdy

Les Tourelles

Třetí konvoj

Osvětim

Nástup

Deportace na Zimní velodrom v Paříži

Himmler na inspekci v Osvětimi

Březinka

DĚJSTVÍ ČTVRTÉ:

Prázdné místo

Rozprchnutí

Na barikády!

Cesta do Lotrinska

Návrat do města světel

DĚJSTVÍ PÁTÉ:

Polsko

Epilog

Příloha

Dovětek

Poděkování

Dodatky

Heather Dune Macadam, Simon Worrall

STAR CROSSED

Copyright © 2023 by Heather Dune Macadam and Simon Worrall

All rights reserved.

Translation © 2024 by Anna Štorkánová

ISBN 978-80-249-5557-5

Věnováno Michele

Na památku Annette

DĚTI, KTERÉ SE MILUJÍ

Mladí milenci se objímají vestoje

Opírajíc se o dveře noci

A kolemjdoucí si na ně prstem ukazují

Ale ti mladí milenci

Tu nejsou pro nikoho

A je to jen jejich stín,

chvějící se v noci,

co vyvolává vztek kolemjdoucích

Vztek, opovržení, smích a závist

Ale ti mladí milenci tu nejsou pro nikoho

Jsou kdesi mnohem dál než noc

A mnohem výš než den

Oslepení září své první lásky

—JACQUES PRÉVERT

Úvod

Když jsem přijel do Paříže, rtuť teploměru vystoupala na 36 stupňů Celsia. Ve vlaku z letiště Charlese de Gaulla plakaly děti; postarší lidé se krčili, zpocení a vyčerpaní. Mně se lepila košile na záda, zmáčená potem. V metru cestou z Gare du Nord panovala ještě větší výheň. Jedna africká žena si všimla, že mi není dobře, a podala mi svou termální vodu Vichy ve spreji, kterou má v Paříži snad každý. Bylo příjemné cítit na tváři ten jemný opar chladivé vody.

Přiletěl jsem z Londýna, abych se sešel s Michele Kerszovou, matkou Laurence Kerszové, nejdražší a nejstarší přítelkyně mé ženy, a jejím partnerem Ronem, s nimiž trávíme téměř každý srpen v Hamptons ve státě New York. Za ta léta jsme byli svědky, jak se z Micheliných vnoučat, batolat brodících se na mělčině, stali mladí chlapci a posléze dospělí muži vrhající se do vln. Kerszovi si užívají dovolenou u moře už od dob, kdy byla Michele ještě dítě.

Když jsem dorazil do Michelina prostorného bytu na Montmartru, posadili jsme se k velkému jídelnímu stolu pokrytému dopisy, novinovými články a Annettinými fotografiemi. Michele, ta energická 91letá dáma, která stále jezdí na turnaje v bridži, je mladší sestrou Annette Zelmanové, hrdinky naší knihy. Oblečená v bílé sukni a blůzce zdobené rudými tulipány, s řídnoucími rezavými vlasy sčesanými dozadu, mi podala fotografii devatenáctileté Annette, pořízenou v roce 1941 před Akademií krásných umění v Saint-Germain-des-Prés, kde její sestra studovala. Zářící Annette stojí před mramorovým sloupem, zahalená v rozevlátých, hnědo-bíle kostkovaných šatech, stažených v pase. „Ty šaty jsem jí pomáhala šít,“ pronesla Michele s úsměvem. „Všechny šaty si šila sama.“

V následujících pěti hodinách na mě Michele chrlila své vzpomínky, zatímco jsem to všechno natáčel a nahrával. V obavách, že musí být z toho horka vyčerpaná, jsem navrhl, že si dáme v poledne pauzu, ale Michele trvala na tom, že budeme pokračovat. Toužila vyprávět Annettin příběh už mnoho let, tak ji teď nemůže zastavit nějaká vlna veder.

Rozloučil jsem se s Michele až v pět odpoledne, klasicky po francouzsku, polibky na obě tváře. Řekl jsem jí, že Heather a já si myslíme, že v jejím archivu je dost materiálu na knihu, kterou bychom rádi napsali. Michele se pousmála a přikývla. „Je moc důležité, aby svět znal Annettin příběh.“ Pak se dotkla mé paže a řekla: „Ale nečekej moc dlouho. Je mi 91.“

Teď už je jí 94.

—Simon Worrall, 2023

DĚJSTVÍ PRVNÍ:

PAŘÍŽ 1941

Annette

Flore bylo něco mezi dělnickou jídelnou a klubem, kde se setkávali „fascinující“ a „šíleně zajímaví“ lidé.

—SIMONE SIGNORETOVÁ

PAŘÍŽ, LEDEN 1941

Annette Zelmanové je teprve devatenáct let a slaví své přijetí na Akademii krásných umění, nejslavnější uměleckou školu v celé Francii. Je v Paříži sotva měsíc a už se tu cítí jako doma. Hříva hustých, tmavě blond vlasů se třpytí na slunci, sepnutá v jejím charakteristickém stylu. Vlasy po stranách natočené a čelenka, která je stahuje dozadu. Stále je to pubertální dívka s tvářemi naducanými jako u malé holčičky. Očima mžourá proti zimnímu slunečnímu světlu a v úsměvu je mhouří. Venku je chladno, ale je to ideální den na focení. Dnes je co oslavovat. Annette začíná svůj první semestr na Akademii. Je rozhodnuto. Bude z ní umělkyně!

Další nově přijatý student, Salvatore Baccarice, má fotoaparát a zlákal ji, aby mu pózovala se sochou, kterou kreslila pro přijímací zkoušky. Salvatore chce vyvolat film a zbylo mu ještě pár nevyužitých snímků, tak by tu chvíli rád zvěčnil. Už si temperamentní Annette stihl zamilovat.

Nádvoří Akademie krásných umění (École des Beaux-Arts) je lesem antických řeckých a římských soch. Annette rychle odkládá svůj vlněný kabát a šplhá na podstavec sochy Diskobola. Objímá svými pažemi jeho mohutný mramorový krk, tiskne hlavu k té soše a prohýbá se jako luk, který on drží ve svém náručí. Ještě nikdy nic tak složitého nekreslila. Její rodiče jsou krejčí, a tak se Annette vyzná spíš ve vzorech než v anatomii. Přesto rozmazala a vystínovala jeho vyrýsované varhánkovité břišní svaly, nalité bicepsy i zadek s ďolíčky. A taky jeho penis. Ještě nikdy nemalovala penis. Vypadá, jako by se do sochy zamilovala. A možná že zamilovala. Díky němu je teď tady. On je důvod toho úspěchu. Annette se usmívá. Vždycky se usmívá. Během spojení v tomto pas de deux s partnerem zmrzlým v čase fotoaparát cvakne a Salvatore navíjí film.

Teď ty! jako bychom slyšeli Annette říkat své nové kamarádce Yannick Bellonové.

Yannick, krásná šestnáctiletá brunetka, objímá diskobola a usmívá se dolů. A Annette, zbrusu nová umělkyně, se dívá vzhůru na svou přítelkyni a celá září. Zazní další kovové cvaknutí a pak svištivý plastový zvuk, jak Salvatore převíjí film na další záběr.

Když Salvatore znovu pohlédne vzhůru, Annette si už zase zapíná kabát, aby se chránila před mrazivým vzduchem. Tvrdí se, že to byla jedna z nejchladnějších zim, jakou lidé pamatují, i když zatím v Paříži nenapadl sníh. Annette tam stojí s rukama napůl zabořenýma v kapsách, jako by byla v pozoru. Nohy drží těsně u sebe a má na nich světlé punčocháče a silné ponožky v praktických botách. Nic ji nemůže vytrhnout z té chvíle. S nakloněnou hlavou a tázavým výrazem malého štěněte, jako by její oči říkaly: Co přijde dál? Kudy se vydám? A z jejího úsměvu vyzařuje tajné pobavení.

Zůstaň takhle!

Salvatore zaostří objektiv a její výraz se v mžiku změní na hlubokomyslný. Zadívá se do fotoaparátu a je zachycena v okamžiku, kdy se jí na tváři zračí myšlenky na dnešní den a všechny jeho možnosti. Všechno v jejím životě se děje z nějakého důvodu, dokonce i to, že v onen den ji přítel zvěční na černobílém filmu Agfa.

I ta kudrlina, která jí spadne do tváře, když cvakne spoušť, má svůj význam. Je to dokonalé.

Všichni se teď smějí. A proč by se nesmáli? Jsou ti nejlepší z nejlepších. Patří sem. A přestože je Annette ve městě nová – a navíc je uprchlík – Paříž jí otevřela svou náruč, aby ji přijala. Jsi teď moje, šeptá jí Paříž. Jsi umělkyně. Nic víc si Annette nepřála.

Někdo měl nápad jít do kavárny a oslavovat. Možná to navrhla Yannick. Její slavná matka, surrealistická fotografka Denise Bellonová, často navštěvuje Café de Flore, kavárnu jen pár bloků odsud.

Annette jednou rukou tiskne k tělu své desky, druhou si přehodí svou černou kabelu přes rameno a vydá se po Rue Bonaparte s rostoucí skupinkou dalších studentů umění. Yannick a Annette se do sebe zavěsí a pospíchají dopředu, až je nakonec slyšet jen klapání podpatků doprovázené jejich přerývaným smíchem. Kudrliny jim rytmicky povlávají kolem krku ovázaného šátkem a pohupují se v rytmu ramen a boků. Ó la lá.

Dívky procházejí kolem kostela z 11. století s jeho válkou poničenou zahradou a zastaví se na Boulevard Saint-Germain. Je to srdce Latinské čtvrti, nejmódnější části Paříže, kde se v zakouřených hudebních klubech stále smí hrát americký jazz a ve vzduchu je cítit touha, ne-li láska. Pro Annette je těžké uvěřit, že se ocitla jako studentka ve Městě světel.

Před kavárnou Les Deux Magots postává hlouček „Zelených fazolí“, jak se říká vojákům wehrmachtu kvůli barvě jejich uniformy. Spolu s nimi tam jsou „Šedé myši“, jejich ženské protějšky. Němce vždy snadno poznáte podle toho, že se tváří, jako by jim patřilo i sluneční světlo. Annette se nehodlá o slabé zimní slunce dělit s nepřítelem. Yannick, které to připomnělo, jak ji válka připravila o dospívání, se zarývá očima do země. Nejdřív z hlavního města uprchla před blížící se invazí, a teprve nedávno se do Paříže vrátila s matkou a mladší sestrou Loleh. Ale Annettin entuziasmus a sebedůvěra jsou nakažlivé. Annette se ke své mladší kamarádce chová jako starší sestra, vezme Yannick kolem pasu a zpomalí, aby je chlapci mohli dohnat. „Sale Bosch,“ zamumlá jeden z nich, když se k dívkám přidají. Špinaví Němci. Ostatní se odvážně zasmějí.

Od chvíle, kdy Němci před více než osmi měsíci vpochodovali do Paříže, probíhá na Champs-Élysées neustálá přehlídka vojenské síly, tanků a pochodujících vojáků, jako by jim patřily ulice. Ale dnes tu mají průvod studenti Akademie krásných umění. Ve městě, jehož hrdost byla pošlapána invazí, pomáhá naděje a nevinnost mládeže oživit ducha Paříže.

O půl bloku dál už je vítají vlnité bílo-zelené markýzy Café de Flore. V této kavárně pojmenované po soše antické bohyně květin a zahrad, matce jara Floře, se scházejí umělci a spisovatelé. Komunisté a antifašisté. Malíři a tanečníci. Pokrokoví lidé. Nenajdete tu žádné Němce. Mosazné dveře se otevírají a studenti se vzájemně pouští dovnitř. Nikdo nepohlédne vzhůru.

Je doba aperitivu a ve Flore je narváno. Všichni, kdo něco znamenají, tu jsou nebo se sem chystají. Kterékoli odpoledne by tu Annette mohla narazit na žhavě intenzivního Picassa, jak zuřivě kouří gitanky s Brancusim a Dorou Maar. Výjimečně elegantní tmavovlasá žena s vlasy svázanými do drdolu a s turbanem na hlavě, Simone de Beauvoir, tu sedí se skupinkou svých důvěrníků. Chybí tu její moudrý a obrýlený milenec Jean-Paul Sartre, kterého zavřeli do německého uprchlického tábora. V dalším koutě sedí romský kytarista Django Reinhardt, který se vrátil do Paříže poté, co se pokusil utéct přes švýcarskou hranici. Ty mladé jiskry proudící do kavárny vnímá jako neviňátka, jejichž srdce budou brzy zlomena jeho milostnými písněmi.

Na stropě visí šest velkolepých lustrů značky Lalique, které zalévají tváře „Floristů“ tlumeným žlutým světlem. Chlapci zabrali stůl uprostřed, odsunuli židle dívkám a pak se poprali o nejlepší místo. A objednali si u číšníka. Náhražku kávy. Uprostřed stolu je „celuloidový zvon“ makronek. Annette vzala jednu do úst, ale záhy zjistila, že se vůbec nepodobají předválečným makronkám z jejího rodného města. Tyhle měly nějaké záhadné složení a chyběl v nich kokos, mandle i pravý cukr. Že by tajný recept, v němž byly použity piliny a ještě něco?

Studenty to táhne do Café de Flore z dobrého důvodu: Je to jediná kavárna v Latinské čtvrti, kde mají slušné topení. Velká kamna na uhlí občas chrlí kouř a plameny, ale i tak jsou ústředním prvkem kavárny. O Simone de Beauvoir se ví, že za chladných zimních rán přichází ještě před otevřením, aby si zabrala místo blízko u ohně a mohla tam psát. Trpět zimou je stejně běžné a nepříjemné jako trpět hlady, ale na zimu existuje snadnější lék. Studenti a umělci v ošuntělých manšestrových kabátech se naklánějí ke kamnům, aby se ohřáli, a hýčkají si svou náhražku kafe. Šetří si lógr celé hodiny, aby odložili ten nevyhnutelný exodus do mrazivého počasí a ledového větru vanoucího od Seiny. Je to přehlídka tváří, z nichž některé jsou svraštělé obavami, zatímco jiné působí hladce a sebejistě. Všichni hosté přes třicet působí unaveně. Žít v době okupace je vyčerpávající.

Po celé kavárně zuří debaty mezi surrealisty a dadaisty, anarchisty a trockisty. Přidat se k odporu, oddat se pacifismu, nebo uprchnout? Jak nejlépe bojovat proti fašismu? Uměním, nebo zbraněmi? Mělo by být umění politické, nebo se nad konflikty povznést? Annette zaslechla konverzaci, která ji zaujala: umění, jazz, přídělové lístky. Odposlouchávání je umění samo o sobě. Hlasy jsou tu stejně pestré jako věkové zastoupení. Jedni mluví s tlumenou naléhavostí, zatímco jiní se znuděnou nadřazeností. Francouzština s polským, českým, ruským i španělským přízvukem je tu stejně běžná jako nosovky pravých Pařížanů. Co se týče Annette, ta má zase provinční přízvuk. Měla by se ho zbavit, pomyslela si. Měla by se zbavit té staré Annette, která sem přišla z dalekého Nancy na východě Francie. Měla by se stát novou a zářivější Annette – à la Parisienne.

Annette nepatří k těm, co se dají snadno ohromit. Možná uprchla z venkova, ale nejsou snad všichni uprchlíci? Když vás okupují, stáváte se cizincem ve vlastní zemi. Zákony a duch vaší vlasti už vám nepatří. Patří někomu jinému.

Uprostřed těch chudých studentů z Akademie krásných umění to Annette táhne blíž ke kamnům, kde probíhá nejintenzivnější diskuse. Chce být uprostřed dění a v centru diskuse. Café de Flore je jako droga – když ji jednou zkusíte, chcete pořád víc a víc.

Její zasvěcení je kompletní. Annette sleduje vzrušenou debatu, která ji obklopuje ze všech stran. V zrcadle zahlédne efekt mise en abyme: vícero odrazů Annette, která sleduje Annette. Každá Annette je v samostatném obraze, jako by se pohybovala zpátky v čase, anebo se postupně přibližovala a vstupovala do světa kolem sebe. Annette pozorovala odraz sebe i ostatních lidí v zrcadlech na stěnách kavárny.

Ztratila se v myšlenkách a přemýšlela, jak tuto realitu nakreslit, ale ne realisticky. Chtěla by to znázornit abstraktně a posunout hranice odrazů svého já. Kdyby tak ty lidi tady dokázala napodobit, modulovat svůj přízvuk a osvojit si jejich světácké vystupování pouhým nasátím zakouřené atmosféry tohoto místa, mohla by se stát novou Annette. Jinou Annette. Nechce být pouze tolerovaná, nebo ještě hůř, přehlížená.

Chce někam patřit. Byl by velký úspěch dosáhnout toho, že vejdete do dveří pařížské kavárny a lidi vás poznají a zaregistrují vaši přítomnost. Stačí přikývnutí k potvrzení toho, že existujete.

Petit Matin du Flore

V časných ranních hodinách ve Flore

V pohádkách vás kočár v podobě dýně doveze k Maximovi, ale jsou i jiné kočáry, které vás dovezou do Flore, k princům, kteří jsou pohlední, inteligentní, nadaní, šlechetní, zábavní a chudí.

—SIMONE SIGNORETOVÁ

Jednou novou skutečností okupace bylo, že Francie musela předstírat, že je ve stejném časovém pásmu jako Berlín, což znamená o hodinu méně. V důsledku toho přicházely zimní večery dříve než obvykle, což bylo příznačné pro temnou náladu, která zamořila Paříž.

V podvečerním šeru Annette a ostatní studenti odcházejí z Flore, zahřátí ersatz kávou se sacharinem a pocitem sounáležitosti. Choulí se k sobě, aby se chránili před ostrým větrem vanoucím od Seiny, a pak utíkají ke schodům stanice metra Saint-Germain-des-Prés. Polibek, polibek. „Au revoir!“ – „À demain!“ [Na viděnou zítra!] Annette nastoupí do čtyřky a po sedmi zastávkách vystoupí na Strasbourg–Saint-Denis, což je výrazně židovská čtvrť, a běží domů nahoru po schodech.

Dějiny umění. Figurální kresba. Teorie barev. Začátky malování. Annette byla v euforii z prstů umazaných od uhlu a z terpentýnového odéru. Připadala si jako v nebi, když slyšela šoupání a skřípání kreslicích uhlů z vrbových proutků po papíře a tlumené hlasy těch, kdo pracují v ateliéru dál na chodbě.

Flore se teď pro ni také stala součástí výuky. Když Annette, Salvatore a pár dalších nově přijatých studentů z Akademie krásných umění po vyučování s mladickou sebejistotou vtrhlo do Café de Flore, také to trochu připomínalo cizinecký vpád. Jeden nebo dva z nich mávali na někoho, koho tam znali, ale jinak si studenti vytvořili vlastní kliku. Jakmile prošli těmi mosaznými dveřmi, zabrali si stůl co nejblíž u uhlových kamen, poblíž skupinky vzdělaných, eklektických a zámožných mladých Francouzů. Obě skupiny měly jedno společné: snažili se najít své místo v tom šíleném světě.

Pár týdnů poté, co Annette objevila Café de Flore, potkala stylově oblečenou židovskou dívku, která studovala na Sorbonně. Bella Lempertová byla vysoká, chytrá a byla to trockistka. Dívky se snadno sblíží v situaci, kdy jsou v menšině. Bella Lempertová, Yannick Bellonová a Annette zjistily, že jsou nejenom spřízněné duše, ale navíc se ocitly i mezi dalšími spřízněnými dušemi. Bella studovala filozofii a přátelila se se vzdělanými muži u vedlejšího stolu. Byl mezi nimi i Bellin soused, slibný filmař a etnograf Jean Rouch. Annette začala pendlovat mezi stoly a Yannick se k ní přidala.

Jean Rouch měl svůdně exotickou minulost. Jeho otec pracoval jako mořský biolog na průzkumné lodi plavící se na Antarktidu, která se jmenovala Pourquoi-Pas? (Proč ne?) a jejímž kapitánem byl legendární francouzský průzkumník Jean-Baptiste Charcot. Po této plavbě jeden člen posádky představil tomuto mladému vědci svou sestru a ti dva se vzali.

Jean se narodil v roce 1917 v Paříži a většinu dětství strávil s rodiči cestováním po místech, jako byla Casablanca nebo Řecko. Během studií na Sorbonně se spolu se svými přáteli stal povědomou tváří v módních kruzích na Montparnassu. Obcházel nejnovější surrealistické výstavy nebo se zdržoval v Hot Club de France v Saint-Germain a poslouchal „romský jazz“ Djanga Reinhardta nebo nejnovější americké swingové kapely. Rouch také maloval, psal sentimentální poezii a miloval kino. Viděl každý film, který dávali v Cinémathèque française, a zajímal se o fotografování. Na pařížském bleším trhu si koupil fotoaparát a začal podnikat noční výlety do Lucemburských zahrad v naději, že napodobí Brassaïovy noční snímky Paříže. Rouche tak jako mnohé další surrealisty fascinovalo l’art negre (africké umění). Bylo v jazzu, který poslouchal v Hot Club de France, v afrických maskách, které inspirovaly Picassa, i v tancích na Rue Blomet, kde spolu bez zábran tančili lidé různých ras.

Yannick Bellonové bylo teprve šestnáct, ale už holdovala volné lásce. Pocházela ze sofistikované umělecké rodiny a byla protřelejší než její starší kamarádky. Annette ji shledávala zábavnou a okouzlující. Bella Lempertová byla o šest let starší než Yannick a měla havraní vlasy. Byla to aktivistka a vyznavačka módy, která používala módní oválné stíny kolem očí a nosila pánské sako se šosem. Bella byla ztělesněním nejnovější módy – stylu „zazou“.

Být zazou znamenalo být svobodný. Mladí Pařížané přijali tuto novou módu jako formu rebelie a vzdoru. Název „zazou“ pocházel ze swingové písně amerického jazzového umělce Caba Callowaye, která se jmenovala „Zah Zuh Zaz“. A všechno americké bylo protiněmecké. Muži si sčesávali vlasy za uši a používali na ně brilantinu kvůli tvarování a lesku, což bylo la mode. Kalhoty nosili přiléhavé, dole u kotníků zúžené a v pase pevně stažené. Košile měly vysoký límeček sepnutý špendlíkem. A pokud si to pánové mohli dovolit, nosili semišové boty a k nim ponožky v zářivých barvách.

Předvádět různou módu patřilo k jejich zábavě. Zazou ženy nosily vlasy dlouhé po ramena nebo vyčesané vysoko nad čelo. Preferovaná barva vlasů byla blond. Nosily okrouhlé a tmavé sluneční brýle a rty mívaly jasně rudé. Navzdory nedostatku látek, které byly z nařízení nacistů jen na příděl, nosily nabírané sukně a šaty – čím víc sámků, tím lépe! A z nějakého důvodu tyto rebelky volily hnědobílý kostkovaný vzor.

Nebyla to však jen módní mánie, jak vzpomíná Jean Rouch:

Naší jedinou zbraní byl náš skandální oděv. Přirozeně jsme si našli svou formu protestu a použili jsme protipól vzhledu německých vojáků našeho věku. Naše dlouhé vlasy kontrastovaly s jejich oholenými krky, naše dlouhé fraky se šosem kontrastovaly s jejich krátkými kabáty, naše anglické košile s vysokými límci kontrastovaly s jejich velkými výstřihy, naše úzké kalhoty s jejich širokými pumpkami a naše anglické boty se silnou podrážkou (nejnovější zboží od J.-M. Westona) s jejich okovanými botami. Někteří z nás proti nim bojovali v první fázi války a věděli jsme, že prozatím můžeme proti jejich blitzkriegu bojovat jen swingem. A proti jejich pochodování a hajlování můžeme nasadit jen two-step, který se tančil v klubu Boissière na opěvované melodie skladby „In the Mood“.

Bella měla svůj zazou image dokonale zvládnutý. Chyběly jen odbarvené vlasy; ty její byly černé jako uhel. Bella byla původem Rumunka. Její rodina emigrovala, když byla ještě malá. I když vyrůstala mimo Paříž, ve čtvrti střední třídy na předměstí Asnières, byla to šik městská dívka. Když začala studovat, přestěhovala se do bytu na Rue Saint-
-Jacques, kousek od Sorbonny. Byla pravidelným hostem ve Flore a stala se Annettinou blízkou přítelkyní.

Byla také o dva roky starší než Annette a měla víc zkušeností s muži, i když na fotografii pořízené jejím přítelem Rouchem vypadá spíš jako knihomol než svůdkyně. Bella a Annette působily tak živě a energicky, že si Simone de Beauvoir všimla „té blonďaté Češky“ (jak Annette identifikovala) a Belly, „té úchvatné malé brunetky se smetanovou pletí… a také Židovky“, jejíž divoký smích vždy prozářil místnost.

Mladé ženy ve Flore byly jako planety, kolem nichž muži kroužili jako satelity. Byly krásné, zajímavé, mladé a nevinné; nebyly jako ti tuctoví „dekadentní umělci“, které Simone de Beauvoir popsala jako „bandu vysloužilců, ztrhaná, světlovlasá stvoření, více či méně zdevastovaná drogami (nebo alkoholem anebo prostě jen životem) se svěšenými koutky úst a těkavým úlisným pohledem“. Mladé židovské ženy působily víc exoticky, nezávisle, inteligentně a také sexuálně uvolněně, jak jejich nápadníci doufali.

Přitahovat pozornost tolika mladých intelektuálů bylo pro Annette, Yannick a Bellu přímo opojné. Třiadvacetiletý světaznalý Rouch se sportovní figurou a kudrnatými hnědými vlasy byl zosobněním montparnasské scény. Annette se okamžitě zalíbil. Kromě práce v ateliérech Akademie krásných umění si nepřála nic jiného než trávit čas v bytě nějakého pohledného muže, pouštět si jazzové desky a probírat surrealistickou revoluci.

Rouch měl dva velmi blízké přátele, kterým říkal copains comme cochons, „kamarádi jako prase“, což je francouzský hovorový výraz pro blízké přátele. Pierre Ponty a Jean Sauvy spolu studovali na École Nationale des Ponts et Chaussées („Škole mostů a silnic“) a společně bojovali na obranu Francie. Třiadvacetiletý Claude Croutelle studoval filozofii na Sorbonně a navíc patřil k Rouchově klice ve Flore. Stejně jako Claudův blízký přítel Jean Jausion, básník s elfími rysy a pružnou postavou tanečníka. Tito atraktivní a vzdělaní mladí muži se okamžitě přimkli k Belle a jejím novým kamarádkám, Annette a Yannick. Ale kdo si vyjde s kým?

Kostky byly vrženy. Budoucnost ležela před nimi.

Les Réverbères

Kopie ze zájmového časopisu Les Réverbères

Na Jeana Jausiona, jehož dílo potěší mladé lidi, jak by mělo, a vždy potěší ty, kdo zůstávají navždy mladí.

—MICHEL TAPIÉ

Jean Jausion byl známou postavou v pařížských surrealistických a dadaistických kruzích. Udělal si jméno jako jedna z vůdčích osobností skupiny známé jako Les Réverbères, neboli Pouliční lampy. Les Réverbères tvořilo zhruba třicet umělců a spisovatelů, kteří pořádali surrealistická a dadaistická divadelní představení – akce podobné happeningům z 60. let – a také vydávali krásně navržené obrazové časopisy.

Jausionův přítel, umělec Michel Tapié, byl praprasynovcem Toulouse-Lautreca a studoval umění s Marcelem Duchampem. Byl výtvarným redaktorem časopisu Les Réverbères, ale také jazzovým muzikantem, který hrál na klarinet v kapele, kterou měli Les Réverbères. L’Orchestre Hot hrál americký jazz v Camille-Desmoulins, což byl sklepní bar poblíž Palais Royal. Hráli všechno od Dukea Ellingtona a Sidneyho Becheta po jejich milovaného Louise Armstronga, jehož vystoupení ve 30. letech Pařížany přímo zelektrizovala. Ale největší davy přilákal jejich charakteristický ragtime otvírák Tin Pan Alley, „Le Pas des Pélicans“.

Jakmile klavírista zahrál první tóny les pélicans, stovky mladých lidí se vrhly na taneční parket a začaly tančit excentrický šmajdavý tanec, při němž mávali rukama, kývali hlavou a otevírali ústa, jako by chtěli polykat ryby. Dadaistický jazz byl zábavný, podivný a velice energický a „měl podobu sarkasmu“, jak napsal dadaista Georges Ribemont-
-Dessaignes v jednom vzácném popisu tohoto tance.

Tak trochu cirkusové menší akordy propůjčují hudbě zlověstný nádech, zatímco tanečníci, ženy tančící s ženami, muži tančící s ženami a v závislosti na klubu i muži tančící s muži, si vykračují po místnosti v rychlém dvoupůlovém taktu synkopického chaosu. Představte si foxtrot na kokainu.

„Foxtrot je tanec s nepopsaným plátnem,“ pronesl doktor Colin Roust, zatímco hrál tyto akordy na klavír a vysvětloval noty. „Je to lineární pohyb, ale pak do něj přidáte další pohyby podle svých schopností a návalu inspirace.“

Michel Tapié tu teď s nosem jako zobák a úzkým obličejem připomínajícím kubistický obraz hraje shrbený na svůj klarinet a zuřivě podupává nohama. Miláček žen Django Reinhardt se staví před publikum, na krku má uvázanou kravatovou šálu a jeho rty s elegantním knírkem se usmívají, zatímco zpívá:

„Za silného vrávorání

pelikán ke břehu pádí.

Děti s břichem vystrčeným běží za ním.

Clopin-clopant!“

Tanečníci se kolébají jako pelikáni, vystrkují břicho dopředu jako nacpaní ptáci, kroutí zadkem a křičí: „Clopin-clopant!“ [Belhavě!] A při tom se smějí a skřehotají jako pelikáni.

Není veselejší píseň než ta, ve které se všichni nají. Pelikání tanec byl přesně to, co Tristan Tzara myslel dadaismem a dadaistickým vystoupením. Když to dávalo smysl, nebylo to umění. Všichni museli tančit podle svého gusta. To bylo dada.

Hosté mačkající se v tom malém sklepním prostoru zahaleném v modrém dýmu tančili a do toho kouřili dýmky a cigarety. Zatleskali kapele a pak se zase usadili na kabaretní část večera, což byla komediální čísla vysmívající se francouzské policii, ale také surrealistické a dadaistické verše, eseje o umění, možná nějaké avantgardní divadelní představení a samozřejmě další tancování.

Během zahajovacího večera Les Réverbères přišel na pódium Jean Jausion a poctil publikum přednesem básně otce dadaismu, Tristana Tzary:

„Tombo Matapo místokrálové nocí

Přišli o paže Moucangama

Přišli o paže Manangara

Přišli o paže, nepravidelný mnohoúhelník“

Diváci byli uchvácení. Tzaru nikdo nerecitoval skoro dvacet let. Celá nová generace toužící zažít avantgardu uchovávala ty absurdnosti ve svém srdci a uctívala Jeana Jausiona z Les Réverbères o to víc.

Přes všechny své hudební a divadelní experimenty se Les Réverbères ve skutečnosti nejvíc proslavili přelomovým zájmovým časopisem, který poprvé vyšel, s typickou ironií, na apríla roku 1938. Byl věnován André Bretonovi, veleknězi surrealismu, a obsahoval směsici příspěvků: esej o psychoanalýze a umění; překlad básně Edgara Allana Poea; tři reprodukce Michela Tapiého na téma Narcis, v dadaistickém stylu; a esej o skladateli Eriku Satie (jednom z hrdinů této skupiny). Také tam bývaly otištěné pozvánky na tancování ve sklepním baru v Latinské čtvrti každou středu večer za hudebního doprovodu L’Orchestre Hot a inzerát obchodu s deskami na Boulevard Raspail, kde si „Les Réverbères kupují své desky“.

Renesanční muž Georges Hugnet, který osobně znal Joana Miró, Marcela Duchampa, Pabla Picassa a Man Raye, patřil k nejbližším přátelům Jeana Jausiona. Hugnet, s finanční podporou svého otce, založil vydavatelství Les Editions de la Montagne, aby mohl vydávat svou vlastní práci i díla svých přátel, jako byli Jean Jausion nebo Gertrude Steinová.

Hugnet také tiskl v omezeném počtu výtisků mimořádné obrazové časopisy Les Réverbères. Jeden vertikální sešit, Polypheme – ou l’Escadron Bleu, není širší než záložka a obsahuje donkichotsky pestrobarevné ilustrace od Michela Tapiého a experimentální dadaistické básně od Jeana Jausiona.

Panna s bílým úsměvem strachu…

Rázná jako dubnové ráno…

Jako kozy z Portugalska.

Hugnet si osvojil nové médium fotografie s joie de vivre vtipálka a sexuální frivolností. Na jedné fotografii pro L’Orchestre Hot umístil nahé torzo ženského těla vedle planoucího eufonia. Netrvalo dlouho a byl vyloučen ze surrealistického kruhu; André Breton nesnesl odchylky od hnutí či svého manifestu a jeho autoritářský postoj byl trnem v oku mladých surrealistů dospívajících v předválečné Evropě. Hugnet, Jausion a další jim podobní chtěli změnit status quo nudného starého světa buržoazní třídy a přijmout uměleckou a sexuální svobodu, ale současně s hlubokou oddaností politickým a filozofickým hodnotám, které pomohou osvobodit společnost.

Nástup války však Les Réverbères zabrzdil. „Najednou se všechno vytratilo. Přímo nás to zasáhlo, a pak už nic nebylo jako dřív,“ vybavoval si Jean Rouch. Poslední vydání časopisu Réverbères zakončil se slovy: „Existuje jen tenká hranice mezi normálním člověkem, imbecilem a šílencem.“ A pak Francie podlehla jednomu šílenci.

Jean-Paul Sartre, Jean Rouch a další pravidelní návštěvníci Flore z řad surrealistů se spojili, aby bojovali za Francii. Jean Jausion byl zproštěn služby kvůli arytmii. Tento zdravotní problém v legraci připisoval „synkopickým rytmům hot jazzu“.

Navzdory okupaci se Réverbères na jaře roku 1941 rozhodli pokračovat ve své misi porušovat společenské normy a uspořádat představení, které by obnovilo jejich předválečnou slávu. Jausion a další členové skupiny se sešli v garsonce Jeana Maremberta, surrealisty známého malováním neviditelného. Tohle byla pařížská bohéma v celé své kráse. Mezi litry éteru a prázdnými ampulkami od morfinu, které tu poházela Marembertova narkomanská žena, se potulovala německá doga. Položila hlavu někomu do klína, shodila svým ocasem pár skleniček a tu a tam se majestátně vykálela před debatujícími umělci, načež odešla z pokoje.

Genevieve La Haye, žena Jeana Maremberta, strávila víc času pohroužená v drogami navozeném snovém světě než v surrealistické realitě a věřila, že ta garsonka je panství plné služebnictva. Ve skutečnosti byl její domov špinavým chambre de bonne, neobývaným pokojem pro služebnou, kde si píchala heroin.

Setkání v Marembertově garsonce se nyní nesla v duchu chaosu. Co by měli dělat? Jak by to měli dělat? Dva roky žili odloučeni od sebe a většina z nich byla ve válce. Už to nebyli ti stejní mladí muži jako dřív. Přípravy provázely střety různých osobností a vnitřní rozbroje. Michel Tapié obviňoval ostatní, že jsou chaotičtí. Deset dní před zahájením neměl Jean Marembert ani připravený katalog. Nebyly žádné letáky ani desky; žádné divadelní masky ani program. Dokonce ani místo konání!

Nakonec někdo zamluvil galerii Matières et Formes vedle Rue Bonaparte, což bylo kousek od Akademie krásných umění i Café de Flore. Objevili tam dům s velkým nádvořím a různými pokoji. Byl tam i sklep, kde mohli vystavit obrazy, kresby, desky a plakáty, které vytvořili Marembert, Tapié a další členové skupiny.

Réverbères zahájili své první představení v okupované Paříži v neděli 20. července 1941. Mnozí z hostů si pamatovali jejich představení z let 1938–39, ale mezi diváky byli i nováčci, jako Annette a Bella, kteří o Réverbères slyšeli, ale nikdy nezažili tu mánii, jakou dokázali v publiku vyvolat.

Ve tři odpoledne se před galerií sešel velký dav umělců i diváků. Jeden účinkující oblečený v pruhované oranžovo-
-červeno-modré uniformě švýcarské stráže s bílým nařaseným límečkem, černým baretem a nabroušenou halapartnou uváděl diváky do galerie. Uvnitř bylo úplně narváno a nakonec se musely přinést i židle navíc z nedaleké školy. Mezi diváky byli také tři zástupci německého Propagandastaffel, což byl útvar zodpovědný za dohled nad pařížským kulturním životem. Měli kompletní německou uniformu a nebyli oblečení v kostýmech.

Ve čtyři hodiny představení stále ještě nezačalo a diváci začali být neklidní. Nepodávaly se žádné předkrmy, alkohol ani nic jiného, co by zklidnilo neukojený apetyt Pařížanů žijících z potravin na příděl. Součástí umělecké instalace byla hojnost dekorativního ovoce a zeleniny. Nakonec, s dvouhodinovým zpožděním, švýcarská stráž mávla a představila sopranistku Olgu Luchaire, která zazpívala několik melodií od renomovaného dadaistického skladatele Erika Satie. Poté Jean Jausion odrecitoval pár básní; La Haye a pár dalších předvedlo dadaistická díla. Když byly odhaleny tři obrazy od neznámého umělce znázorňující beztvarou čmáranici provedenou cigaretovým nedopalkem, pařížské publikum propuklo v smích.

„Merde! Tomu říkáte umění?“

Lidé začali pískat. Někdo hodil na pódium jedno z dekorativních jablek. Následoval pomeranč a cuketa. Švýcarská stráž popadla jeden kus ovoce a hodila ho zpátky do publika. Večer skončil tak, že se publikum a účinkující vzájemně bombardovali umělým ovocem. Tým německé propagandy tomu tleskal v domnění, že je to součást představení a satirické vyjádření avantgardy.

Hitler a Annette

Pro Hitlera bylo snazší začít druhou světovou válku než se postavit před prázdné plátno.

—STEVEN PRESSFIELD

FRANCIE, 22. ČERVNA 1940

Dne 22. června 1940 francouzská delegace podepsala pod nátlakem Německa dohodu o příměří přesně na místě, kde se dohodlo příměří i v roce 1918. To znamenalo kapitulaci Francie ve druhé světové válce.

22. června 1940 v 1:35 ráno čekal Hitler na tuto zprávu v Belgii. Nařídil zhasnout světla a otevřít okna, aby jeho spolustolovníci slyšeli, jak trubač ohlašuje příměří. „V dáli se muselo schylovat k bouři,“ vzpomíná německý architekt Albert Speer. „A tak jako ve špatném románu tu temnou místnost občas prozářilo světlo vzdáleného blesku.“ Druhý den byl Speer „překvapen“, když ho Hitler osobně pozval na prohlídku francouzského hlavního města spolu s dalšími dvěma umělci: architektem Hermannem Gieslerem a Hitlerovým oblíbeným sochařem Arnem Brekerem. Zdálo se, že Hitler byl vskutku odhodlaný zachovat toto město, které sám prohlašoval za „nejkrásnější v Evropě se všemi jeho nedocenitelnými uměleckými poklady“.

Adolf Hitler snil stejně jako Annette o tom, že se stane umělcem. Na rozdíl od Annette však jeho kresby a obrazy byly natolik špatné, že ve svých osmnácti nesložil zkoušky na prestižní vídeňskou Akademie der bildenden Künste, což byl ekvivalent francouzské École des Beaux-Arts. Budoucí Führer se musel snížit k vydělávání si mizerných peněz kreslením reklamních poutačů na antiperspirant Teddy a prací malíře-natěrače. Díky tomuto povolání si vysloužil od Bertolta Brechta výsměšnou přezdívku Malíř pokojů. Hitlerova zahořklost z neúspěšné umělecké kariéry a jeho odpor vůči těm nadanějším a úspěšnějším vyústil v koncept Entartete Kunst neboli zdegenerovaného umění, které si spojoval s Židy, bolševiky a svobodnými zednáři.

Ani Paříž nebyla ušetřena jeho pohrdání. Při první zastávce během své prohlídky města – v operním domě Palais Garnier – Hitler prozradil: „V minulosti jsem často zvažoval, zda nezničit Paříž. Ale až budeme v Berlíně hotoví, z Paříže se stane jen stín. Tak proč ji ničit?“ Vzhledem k tomu, jak srovnal se zemí Varšavu, to nebyla planá výhrůžka. „Přestože jsem byl zvyklý, že Hitler pronášel podobné impulzivní poznámky,“ napsal Speer, „byl jsem v šoku nad tím chladným projevem vandalismu.“

Operní dům byl Hitlerovou oblíbenou pařížskou stavbou. Speer byl svědkem, jak Führer „upadl do extáze“ před velkou rotundou, dlouhým schodištěm a pozlaceným parterem. Zatímco si Hitler prohlížel tuto novobarokní dominantu světové architektury, jeho oči „se leskly vzrušením“, vzpomínal Speer. „Berlín musí být mnohem krásnější,“ nabádal Hitler své architekty.

Diktátor svému doprovodu oznámil, že „nemá náladu na vítězný pochod“. Ale využil té příležitosti, aby se onoho rána nechal vyfotit u Vítězného oblouku, Napoleonovy hrobky v Invalidovně a Eiffelovy věže. Hitler se zasmušilým výrazem kráčel po Champs-Élysées v čele své družiny generálů oblečených ve vojenských kabátech, předepsaných čepicích s kšiltem a vyleštěných černých botách. Za tím pohřebním průvodem se tyčila kostra Eiffelovy věže. Od západu se přihnala mračna a jemné mrholení skrápělo chodníky. Zdálo se, jako by Paříž plakala.

Poslední zastávkou Němců byla bazilika Sacré-Coeur, odkud Hitler a jeho doprovod shlíželi na velkolepé panorama města, jež dobyli. „Byl můj životní sen vidět Paříž,“ řekl mužům okolo sebe. „Nedokážu vyjádřit, jak moc jsem šťastný, že jsem si ten sen dnes splnil.“ Pouhé tři hodiny po příjezdu, bez občerstvení a návštěvy toalety, Hitler a jeho tři umělci zase odjeli. Bylo devět ráno.

Obloha se vyjasnila. Teplota vystoupala skoro na 27 stupňů a sluneční paprsky vysušily ulice zmáčené slzami. Jako by si Paříž úlevně vydechla.

Jednou z Hitlerových obsesí, a spouštěčem války, bylo opětovné získání území, kterých se Německo muselo vzdát v rámci Versailleské smlouvy v roce 1919, po porážce v první světové válce. Mezi nimi bylo i Alsasko-Lotrinsko, bohatý kraj, který sousedí s Německem na severovýchodě Francie. A právě v Nancy, hlavním městě Alsaska-Lotrinska, se 6. října 1921 narodila Annette Zelmanová.

Nancy zasazené v hlubokém oválném údolí připomínajícím amfiteátr je městem barokních krás, bujných zahrad a zlatých bran, které musely utvářet Annettino umělecké cítění a vnímání umění a krásy. Zrodila se zde secese, takže mladá Annette vyrůstala obklopená díly École de Nancy, skupiny renomovaných řemeslníků a návrhářů, jako byli Louis Majorelle, který udělal převrat v navrhování nábytku, nebo Émile Gallé, který vytvořil unikátní skleněná díla. Pro Annette a ostatní děti Zelmanových bylo možná ještě důležitější, že Nancy bylo také rodištěm kulinářské lahůdky „makronek z Nancy“, těch šťavnatých sušenek pastelových barev, které odlehčí vaší peněžence, ale ne vašemu žaludku.

Mezi nejslavnější mecenáše tohoto města patřil sesazený polský král Stanislav Leszczyński, který se stal v roce 1736 vévodou lotrinským. To mohl být také důvod, proč si toto město zamiloval Mojše Zelman, polský emigrant, který chtěl se svou ženou začít nový život. Nancy nabízelo příslib práce v textilních továrnách, a tak Mojše, jako mnozí polští a ruští Židé, emigroval na západ, aby se vyhnul pogromům pustošícím východní Evropu. V Nancy byla početná židovská menšina. Mojše Zelman si sehnal práci a našel si roli i v místní synagoze, kde se stal kantorem; jeho hlas jako zvon byl tak ryzí, že vám vehnal slzy do očí, když jste ho slyšeli zpívat. Když měl Mojše jistou práci a pronajal si byt, poslal do Lodže pro svou ženu Kailu a jejich devítiměsíčního syna. Psal se rok 1920.

Mojše byl vyučený krejčí, ale byl také komediant s chaplinovským temperamentem a citem pro divadlo, který se do všeho v životě vrhal s plnou vervou a entuziasmem. V mládí se přestěhoval do ruského Petrohradu, aby studoval balet, a pak byl krátce kozákem. Když ho vidíte na fotografii z té doby, jak stojí v pozoru se zahnutou šavlí a obří kožešinovou čepicí, říkáte si, jestli nenarukoval jen kvůli tomu, aby mohl nosit tuto sofistikovanou uniformu. Rusko bylo jeho vášní, ale byl také zanícený frankofil, který přijal jazyk i kulturu Francie natolik, že si brzy začal říkat po francouzsku Maurice.

Kaila Wilfová vyrůstala stejně jako její manžel v polské ortodoxní rodině vyšší střední třídy. Měla tmavé vlasy a oválný obličej a byla dobře stavěná. Měla ve zvyku dívat se na lidi zpříma se směsicí pobavení a síly ve svých očích. Byla uzemňovacím prvkem pro energického Maurice. Pro tento pár rozhodně platilo rčení, že protiklady se přitahují. Zatímco Maurice si liboval v dramatech, Kaila byla seriózní a praktická žena, která se vypořádala se vším, co jí život nachystal, pokrčením ramen a úsměvem. Hned jak se tito pracovití manželé usadili v Nancy, začali pilovat své krejčovské dovednosti, zatímco se jejich rodina dál rozrůstala. Annette se narodila v Nancy dva roky po starším bratru Guyovi a brzy po ní přišel na svět Charles. Annette byla prostřední částí sendviče Zelmanových, jeho lahodnou náplní. A otec ji zbožňoval.

Maurice a jeho sestra Hélène získali stánek na tržišti, kde prodávali látky, přijímali objednávky, brali zákazníkům míry na obleky a šaty a pak po zbytek týdne šili modely a vytvářeli Zelmanovu módu. Annette bylo pět let, když si její rodina otevřela v ulici Macaron Vétements M. Zelman De tail, Confections des Hommes (Zelmanovo krejčovství, Oděvy pro muže). Na oslavu této události se celá rodina seřadila před vchodem do obchodu a investovala pár franků do profesionálního fotografa, který ten okamžik zvěčnil na celuloid. Maurice oblečený ve vlastnoručně ušitém obleku s kravatou se dívá soustředěně do fotoaparátu, se zlatým řetízkem od hodinek zastrčeným do náprsní kapsy. Hélène stojí na opačné straně a jako jediná se do objektivu usmívá. Kaila tam stojí v zástěře a vypadá, jako by se chtěla usmát, ale ještě nestihla popadnout dech. Kolem manželů je na štaflích seřazeno podle věku potomstvo. Guy dole se tváří mírně znuděně. Nad ním je Annette s velkou mašlí zdobící její kštici blonďatých vlasů. Úplně nahoře je batole Charles s pletenou čepičkou na hlavě.

Původně bydleli Zelmanovi nad obchodem a jejich děti tam pobíhaly sem a tam, aniž by dávaly pozor na zákazníky nebo oděvy. Klapání šicích strojů ladilo s rytmem této rodiny. Byli dobře ošacení, dobře živení a dobře zajištění.

Tak jako většina žen měla Kaila plné ruce práce v obchodě, ale také s nakupováním, vařením, přebalováním a praním plenek a šatstva pro kupu dětí, které přicházely rychle po sobě. Po krátké pauze se jim v roce 1927 narodil třetí syn, Cami (Camille). A o rok později přibyla do této velké, hlučné a milující rodiny ještě sestřička Rachel, benjamínek rodiny.

Pět dětí během osmi let! Maurice a Kaila přestěhovali své ratolesti o kus dál do většího bytu ve stejné ulici, kde byl dvůr, na kterém si mohly mladší děti hrát pod bedlivým dohledem své starší sestry. Měly šťastné dětství. Nancy bylo takové to idylické městečko, v němž mohly děti vyrůstat, aniž by je rodiče museli moc hlídat. Zatímco oba rodiče pracovali v obchodě, děti si celé dny hrály mezi nastříhanými látkami na zemi v obchodě nebo v zahradách Pepinière na druhé straně Stanislavova náměstí (Place Stanislas), barokního srdce města.

Place Stanislas postavil v polovině 18. století vévoda Stanislav na počest svého zetě, francouzského krále Ludvíka XV. Stanislavovo náměstí se nachází mezi starou středověkou částí města a tou novější a osvícenější, přesně podle vévodových představ. Tato rozsáhlá venkovní plocha spojila tři náměstí obklopená barokními budovami, Vítězným obloukem, sochami a zdobně provedenými branami se zlatými mřížemi. Kolonáda lemována alejí stromů (ve čtyřech řadách) umožňovala ranní promenádu kavalérie a také vjezd kočárům taženým koňmi na náměstí.

Za parného léta se děti Zelmanových mohly zchladit ve fontánách, které rozprašovaly vodu v podobě jemného oparu po kamenné dlažbě. Na vzdáleném konci náměstí stojí propracované rokokové sochy Neptuna a jeho ženy Amfitríty spolu s jejich spoře oděnými služebníky sedícími na delfínech vedle obřích kovaných a pozlacených bran zahrad Pepinière, což byl 21hektarový park, v němž děti Zelmanových strávily mnoho šťastných chvil. Byly to „zelené plíce“ města, kam se rodiny chodily procházet nebo piknikovat a poslouchat hudbu v Kiosku Mozart, zdobně provedeném hudebním pavilonu zasazeném v zahradě v anglickém stylu, kde se v létě konaly také komunitní taneční večery.

Mezi další potěšení patřily letní kempovací výlety s ostatními židovskými dětmi a prázdniny v horách nebo u moře. Jak se rodina rozrůstala, děti se při fotografování seřadily vždy podle věku, oblečené ve svém nejlepším šábesovém oblečení. Často se tam přimíchalo pár bratranců a sestřenic, ale vždy se museli seřadit od nejstarších po nejmladší. Děti byly spokojené a přičinlivé a zcela jednoznačně se považovaly za Francouze.

Proto pro ně byl obrovský šok, když Rachel přišla jednou ze školy celá ubrečená, protože ji ostatní děti o přestávce škádlily a šikanovaly.

„Říkali mi, že jsem špinavá Polka a špinavá Židovka,“ svěřila se sestře. „Já myslela, že jsme Francouzi.“

Rozzuřená Annette si to nakráčela k rodičům a trvala na tom, že musí Rachel změnit jméno, aby znělo víc francouzsky. Když se Mojše mohl přejmenovat na Maurice, proč by z Rachel nemohla být Michele? A od té doby byla Michele.

U Annette se už záhy projevila její nezávislost, když odmítla pravidelně chodit do chrámu. Ve většině rodin by to mohlo způsobit roztržku, ale Maurice i Kaila její rozhodnutí přijali. Jako kantor v nedaleké synagoze Maurice pracoval o Vysokých svátcích i o šábesu. Přesto se Annette rozhodla, že bude chodit jen na bohoslužby Jom kipur a Roš ha-šana. Ortodoxní víra ji nijak nelákala a svým postojem ovlivnila i ostatní děti.

Během tradičního postního svátku Jom kipur, kdy mají Židé strávit celý den v synagoze, aby se v modlitbách ohlíželi za uplynulým rokem a zpytovali své hříchy, Annette hlídala své tři mladší sourozence, zatímco rodiče byli v chrámu. V podvečer měla děti odvést k troubení na šofar, beraní roh. Annette už měla dost toho, jak jí kručí v žaludku, a tak se podívala na své bratry a sestry a řekla: „Pojďte, půjdeme se najíst do restaurace.“

A tak se najedli, než se přidali k rodičům v synagoze.

Jiný rok zase „Annette přitáhla domů borovici, kterou někde našla, a ozdobila ji v obýváku, abychom mohli slavit Vánoce“, vzpomíná její mladší sestra Michele. „Annette se nikdy nechovala jako ostatní lidé.“

A to měla s otcem společné.

Maurice jen tak z rozmaru naložil v roce 1936 celou rodinu do auta a jel z Nancy do Paříže, kde pronajal prostorný byt. Rue de Belleville byla rušná, komerční třída na východě Paříže, kterou proslavil Maurice Chevalier svou písní „Ma Pomme“ a také Edith Piaf, která se podle legendy narodila v průchodu čísla 72.

Maurice a Kaila si s sebou vzali šicí stroj, zařídili si v tom bytě dílnu a začali šít oděvy. Guy a Charles prodávali jejich „vétements“ na pouličních trzích po celé Paříži. Annette zatím dělala to, co jí bylo přirozené: posouvala hranice a experimentovala. Její novou vášní se stalo divadlo. Bylo jí teprve patnáct, ale to jí nezabránilo v tom, aby se zapsala na hodiny herectví s dvěma začínajícími mladými herci, Sergem Gravem a Marcelem Mouloudjim. Je možné, že se na těch hodinách potkala i s Yannick Bellonovou, protože Yannick a Mouloudji se stali dobrými přáteli. Annette ho pak znovu potkala mezi štamgasty v Café de Flore.

Když se Paříž dusila v srpnovém vedru, rtuťovitý Maurice rodině oznámil, že před ním prchnou do přímořského letoviska Paramé poblíž Saint-Malo v Bretani. Paramé se nachází na francouzském pobřeží Atlantiku a bývala tam velkolepá promenáda u moře, lemovaná vilami a kavárnami. Byly tam kilometry písečných pláží pro děti a kasino pro Maurice. Každé odpoledne, ve svém večerním obleku a s motýlkem, opustil otec rodinu a šel tancovat do kasina. Kaila ho tam nikdy nedoprovázela. Možná věděla, že její temperamentní manžel potřebuje volnost; navíc se vždycky v noci vrátil. Tedy skoro vždycky.

Annette, která byla pro své sourozence něco jako jejich vůdce, je zapsala na volejbal, gymnastiku a všelijaké zábavné soutěže, které se tu konaly pro turisty na dovolené. Jedna soutěž spočívala ve výrobě kostýmů podle předlohy v novinách. Annette celé dny vyráběla bláznivé modely a klobouky, které měli Cami a Michele předvádět na módní přehlídce. Zelmanova móda samozřejmě vyhrála.

Na konci sezony děti vylezly na věž pobřežní hlídky, aby se tak jako každý rok vyfotografovaly, seřazené odshora dolů od nejstarších po nejmladší. Annette má tvář opálenou sluncem a zmáčenou mořskou vodou. Rozcuchané vlasy má čelenkou stažené dozadu. Zářící a opálená sedí zády ke svému staršímu bratrovi Guyovi, který jako jediný z nich nemá na sobě plavky. Vlasy má ulízané dozadu a má na sobě triko s knoflíčky, takže vypadá, jako by se chystal do práce nebo na flirtování. Předvádí své náctileté já s uhlazenou elegancí, která mu za pár let zajistí, že na něj dívky budou stát fronty. Charles stojí pod Guyem a Annette a kření se od ucha k uchu, oblečený v pruhovaném tílku. V písku sedí Michele s mezerou mezi zuby, opálenými tvářemi a vlasy zvlněnými mořskou vodou, zatímco objímá svého milovaného brášku Camiho. Hlavy mají u sebe a pažemi se vzájemně drží kolem krku.

Maurice se rozhodl, že rodina zůstane v Paramé přes zimu a děti se tam zapíšou do školy. Pak bretaňské počasí udělalo to, co umí nejlépe, a změnilo se. Od Atlantského oceánu se přihnaly bouře a pustošily pláže. Studené a smáčivé deště obracely deštníky naruby. Ale nejhorší bylo, že „zavřeli kasino“, vyprávěla Michele. A tak „Maurice zase všechny naložil do auta a vrátil se do Nancy. To byl typický Maurice.“

_ _ _

Guy a Charles se zakousli do rodinného maloobchodního podnikání a pomáhali potenciálním zákazníkům s látkami, knoflíky a vzory. Jako náctiletí si sehnali práci v předním obchodním domě Boucherard. Během dne Annette dohlížela na děti, ale v sobotu večer s Guyem chodila tancovat do zahradního altánu, Kiosku Mozart, do zahrad Pepinière nebo židovského klubu pro mládež v centru města. Annette stejně jako její otec ráda tančila a byla oblíbenou taneční partnerkou. Jeden muž jí byl natolik unesen, že oba sourozence vyfotografoval. Guy, který na snímku vypadá neuvěřitelně pohledně, se obdivně dívá na svou mladší sestru, která září a je plná života jako vždy.

Maurice se snažil vylepšit rodinnou finanční situaci tím, že jezdil po okolí a prodával oblečení z kufru svého auta. Sedláci potřebovali ošacení stejně jako lidé ve městě. A občas směňovali jídlo a vejce za oděvy od Zelmana. „Vždy jsme byli dobře oblečení,“ vzpomíná Michele.

Jejich rodinný podnik dál vzkvétal až do vypuknutí války, když v září 1939 Německo vtrhlo do Polska. Průmyslové podniky v Nancy, ležící pouhých 120 kilometrů od německého Saarbrückenu, se staly terčem útoků. Bombardéry nalétávaly na město a starosta nařídil povinnou evakuaci. Zelmanovi měli jen čtrnáct dní na to, aby se sbalili a odjeli. Nejdřív se ale naučili svůj tajný hvizd, podle kterého by se dokázali najít v davu lidí, protože Maurice předvídal, že se v něm ocitnou. Děti trénovaly zelmanský hvizd tak dlouho, dokud na sebe nedokázaly perfektně zahvízdat.

S velkým zármutkem Maurice a Kaila zavřeli rodinný podnik a uprchli, spolu s tisíci dalších obyvatel. Většina evakuovaných si s sebou vzala jen to, co unesla. Ale Zelmanovi se jako vždy lišili. Kaila trvala na tom, že s sebou vezmou lessiveuse, válcovitou káď na prádlo s nožičkami, vyrobenou z pozinkovaného kovu.

Kdo by se tahal s kovovou kádí a mačkal se s ní stovky kilometrů ve vlaku? Jedna sedmičlenná rodina ano. Možná byli uprchlíci, ale hodlali nosit čisté šaty. Kaila se také postarala, že se do té kádě vměstnalo nádobí, kuchyňské náčiní, rodinný porcelán, cennosti a stříbro. Všechno to zabalila do stolního prádla, aby rodina měla i ubrousky a ubrusy. „Bez nich bychom byli jako zvířata, co jedí rukama,“ řekla Mauricovi. A on se s ní nehádal.

Guy a Charles vláčeli tu káď po ulici na vlakové nádraží. Annette, Cami a Michele si nesli své kufry. Kaila si hodila obrovský ranec s prostěradly a povlaky na polštář přes rameno. Maurice vláčel svůj drahocenný šicí stroj a věrnou balalajku. Dokud měli svůj šicí stroj, mohli si vydělávat. Ale klavír tam museli nechat.

Stanoveným cílem této masové evakuace – šesti set tisíc obyvatel z Alsaska-Lotrinska – byl jihozápad Francie. I za ideálních podmínek to byla náročná cesta, která trvala tři dny a překlenovala 800 kilometrů. Cestou dělali nespočet zastávek, čekali dlouhé hodiny na nástupišti na další spoj, nebo až ten následující, pokud byl vlak plný. Vagony pro dobytek nahradily vozy pro cestující. Zvenčí na nich stál nápis 8 koní 48 osob. „Když jste měli štěstí, byly ve vagonech alespoň lavice, na kterých se dalo sedět,“ vzpomíná Michele. A byly tam oddělené sekce určené vždy pro deset osob. Jelikož Zelmanových bylo jen sedm, Maurice přemluvil jeden pár s dítětem, aby cestovali s nimi. Některé vagony nenabízely žádné soukromí ani místa k sezení a byly plné rodin, jejich věcí i několika domácích mazlíčků.

Na nebi nad nimi burácela nepřátelská letadla hledající své cíle na zemi. Evakuovaní obyvatelé žili v neustálém strachu z náletů.

Stát se utečencem je akt zoufalství a poslední naděje na přežití. Útěk znamená bezpečí. A zranitelnost je trvalý stav mysli. Jako oběť okolností si uvědomujete, že váš život určují vyšší síly. Nemáte nad ním žádnou kontrolu. Jedinými jistotami jsou násilí a nebezpečí, a tak riskujete vše a vydáváte se do neznáma v naději, že vás to dovede do bezpečnější a zvladatelnější situace. A musíte se kvůli tomu vzdát všeho, co jste do té doby znali. Všeho, co jste vytvořili, na čem jste pracovali a co jste milovali. Váš život se zredukuje na základní potřeby. Jídlo. Držení se pohromadě. Hvizd.

Zelmanovi s sebou sice nemohli vzít klavír, ale každý vagon, do kterého vstoupili, zaplnili svými písněmi a historkami. Maurice všechny bavil, zatímco Francii zahalilo temno.

Uprchlíky čekala různá forma přivítání. Lidé z venkova byli považováni za nevzdělané, neotesané a špinavé. A oni byli lidé z města, a ještě k tomu Židé. Malé venkovské komunity se cítily být zaplavené těmi cizími lidmi s jejich odlišnými přízvuky, místními tradicemi a náboženstvím. Uprchlíci dostávali od vlády denní podporu ve výši deseti franků pro dospělé a šesti franků pro děti, ale místní také stěží přežívali. Proč ti nově příchozí dostávali dávky, a přitom se dívali svrchu na lidi, do jejichž vesnic uprchli ve snaze najít azyl? Místní vinili evakuované obyvatele z toho, že jim ztěžují život. Jídlo a bydlení byly už tak nedostatkové zboží a inflace rostla.

První zastávkou Zelmanových na jejich útěku z Nancy byla vesnice La Lande-de-Fronsac ve vinařské oblasti východně od Bordeaux. Maurice si byl plně vědom problémů s místními, a proto rodinu vybízel, aby se zapojila do tamější komunity. S typickou zelmanovskou vynalézavostí a elánem začali Maurice a Kaila znovu od nuly budovat oděvní podnik. A jejich náctileté děti se připojily, aby rodičům pomohly vydělávat peníze.

Vendanges, každoroční sklizeň vinných hroznů, je francouzská tradice, která začíná v říjnu. Je to příležitost vydělat si peníze pro všechny bez rozdílu. Peklo, povodeň ani německá invaze nemohly vinobraní zastavit. Francouzi možná nechali německé tankové divize ničit pole a domy, ale dokonce ani Němci nevztáhli ruku na vinice. I Němci chtěli víno.

Guy a Charles šli pracovat manuálně a první dva týdny trhali trsy zralých fialových hroznů. Byla to těžká dřina, ale odměna stála za to – jídlo, víno a vnadné venkovanky. Účast chlapců na sklizni pomohla rodině získat si oblibu u místních. Během pár týdnů se Annette spřátelila s místním knězem z kostela Saint Pierre. Tento volnomyšlenkářský a vzdělaný muž se stal pro mladou Annette jakýmsi mentorem. „Je to nejchytřejší muž ve vesnici,“ řekla Annette svému bratrovi Charlesovi. Její intelektuální zvídavost a nespoutanost náboženskými předsudky ji vedly k tomu, že trávila hodiny na faře a debatovala o knihách, náboženství a životě. Tedy pokud zrovna nehlídala sourozence.

Když podzim přešel v zimu a listí změnilo barvu z červené a oranžové na jasně hnědou, Maurice se rozhodl pokračovat v Annettině tradici oslavy Vánoc. Bylo tak nezvyklé teplo, že oznámil, že si dají vánoční večeři venku. A pozval na ni taky sousedy a onoho kněze.

Zelmanových bylo sedm a sousedi přišli také se svými ratolestmi, tak si umíte představit, kolik stolů a židlí potřebovali. Nábytek sem dovlekli po cestě vlastnoručně a na vozech. Lněné ubrusy, které Kaila dotáhla z Nancy v lessiveuse, byly nažehlené. A vytáhli i rodinný porcelán, stříbro a sklenice. Místní vinař pak dodal víno.

Maurice, který seděl v čele stolu, pozvedl svou číši a zacinkal na ni nožem. Hovor dětí se ztišil a všichni se podívali na Maurice, který povstal, aby pronesl přípitek. „Nezapomeňte, mes enfants, že v zimě roku 1939 jste měli vánoční večeři venku mezi vinnou révou. Salut!“

„Salut!“

Zelmanovi a jejich sousedé, dospělí i děti, si přiťukli a hleděli si vzájemně do očí, aby ten přípitek zpečetili. Není nic výjimečnějšího než pít víno a stát na půdě, z níž toto víno vzešlo. Ti sentimentálnější dokonce odlili trochu vína na zem, aby jí vrátili, co jim tak bezúplatně darovala. A pak pili. Michele tehdy poprvé ochutnala víno. Zašklebila se na Camiho, který se na ni na oplátku zakřenil.

Michele si nepamatuje, proč na jaře roku 1940 odjeli z La Lande, ale nejspíš to souviselo s obživou. Život na venkově byl méně lukrativní než ve městě, obzvláště pro krejčího. Málokdo potřeboval uprostřed války nový oblek. Nájmy vylétly nahoru, a když bylo po sklizni, byl jídla ještě větší nedostatek. Židovští uprchlíci se tak nevyhnutelně stali hlavním terčem kritiky. Podle průzkumu, který provedly francouzské úřady v roce 1942, bylo 85 procent obyvatel Limousin „označeno za antisemity“. Negativní rétorika, kterou šířil kolaborantský tisk, vinila Židy z toho, že svými aktivitami na černém trhu vyšponovali ceny potravin. Zřejmě kvůli kombinaci všech těchto faktorů se Zelmanovi odstěhovali do Bordeaux.

Když se Maurice a Kaila usadili na předměstí, navázali na své krejčovské řemeslo. Guy a Charles se vrátili do maloobchodu a pracovali v bordeauxské pobočce obchodního domu Boucherard, v němž pracovali i v Nancy. Annette zůstala doma, aby se starala o mladší sourozence, a snažila se nervat si vlasy. Situace se však rychle zhoršovala. Maurice svolal rodinnou poradu, aby probral plány na útěk do Anglie. V minulosti v Londýně pracoval a měl tam bratrance. Kdyby se jim podařilo sehnat převaděče, který by je propašoval přes Lamanšský průliv, mohli by založit rodinný podnik v Anglii. Převaděči byli drazí, ale on a Kaila si našetřili dost peněz. A tak se zrodil plán.

Ale pak, 18. června 1940, wehrmacht vpochodoval do Bordeaux. Německá okupace Bordeaux byla obzvláště brutální, zejména vůči Židům. Záhy se museli všichni francouzští Židé hlásit na místní mairie, tedy na radnici. Zelmanovi si stoupli do fronty a znepokojeně se dívali, jak do svého modrého pasu Francouzské republiky dostávají razítko s názvem Izraelita.

Když se Annette zaregistrovala, musela uvést i své povolání, přestože ještě nebyla dospělá. V jejím dokladu totožnosti nyní stálo, že je „krejčovská učnice“. Toto označení Annette rozzuřilo.

„Nelíbí se mi to,“ stěžoval si Maurice později u večeře. Byli příliš zranitelní, když žili na okraji města.

Začalo se hlasovat a všichni souhlasili, že se chtějí přestěhovat. Tentokrát se dohodli na centru města, kde snadněji zapadnou ve větším davu lidí.

Co by kamenem dohodil od mocné řeky Gironde, našli dost velké sídlo na Rue des Pontets. Přišlo jim vhod, že to byl velký dům, protože se u jejich dveří začali objevovat příbuzní z celé Francie. Kailin první bratranec Leon Wilf dorazil se svou ženou a čtyřmi chlapci. Nejstarší Joseph byl stejně starý jako Guy. Maurice (jmenovec svého strýce) byl skoro stejně starý jako Charles. Abrahamovi bylo čtrnáct a kamarádil se s Camim. Jeanovi a Michele bylo jedenáct. Jejich dům byl plný k prasknutí. Nemuseli jste ani být Wilf nebo Zelman – každý, kdo zoufale potřeboval místo k přespání, tu byl vítán, i když postelí byl nedostatek. Michele si vzpomíná, že tam v jednu chvíli bydlelo dvacet lidí a z každé volné plochy se stalo provizorní lůžko.

Ale válka je brzy dostihla. Britové začali útočit na Bordeaux ze vzduchu.

Nejspíš v tom krytu byla nějaká dívka, která se mu líbila.

„Allez! Vite! Pospěš si, Charlesi!“ křičela Annette, zatímco se k ní Michele rozespale tiskla. Ale Charles byl vždy poslední. A vždy dobře oblečený.

„Přijeďte do Paříže,“ snažně je prosila.

Druhý den ráno Maurice svolal rodinnou poradu. Oznámil jim, že mají možnost přestěhovat se do Paříže. „Je to velká příležitost!“ řekl Maurice dětem.