Přeložil Aleš Jan Procházka

Copyright © 2022. GOTHIKANA by RuNyx

Illustration © 2022 by Ivan Belikov

978-80-284-0165-8

Obsah

AUTORČINA POZNÁMKA

JAK TO VŠECHNO ZAČALO

O NĚKOLIK LET POZDĚJI

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

JAK TO VŠECHNO SKONČILO…

… ANEBO SNAD NE?

Bonusový příběh z Černého plesu

Poděkování

O AUTORCE

Věnuji knihu všem z vás, kdo si připadají,

že nikdy nezapadnou,

a museli se až časem naučit, že na tom nesejde.

Být odlišný, to je dvojsečný meč.

Slibuji vám, že jednoho dne si najdete štít,

který váš meč dokonale doplní.

PLAYLIST PRO ČTENÁŘE

The Passenger – Hunter as a Horse

War of Hearts – Ruelle

Black Magic Woman – VCTRYS

You Belong to Me – Cat Pierce

In the Woods Somewhere – Hozier

Secrets and Lies – Ruelle

In the Shadows – Amy Stroup

My Love Will Never Die – AG, Claire Wyndham

Dinner and Diatribes – Hozier

Scars – Michael Malarkey

Secret – Denmark + Winter

Going Under – Evanescence

Heavy in Your Arms – Florence + The Machine

I Just Died in Your Arms (Cover) – Hidden Citizens

Toxic (Cover) – 2WEI

Breathe – Tommee Profitt, Fleurie

Devil’s Playground – The Rigs

A Little Wicked – Valerie Broussard

Serious Love – Anya Marina

Run Baby Run – The Rigs

Walkin’ After Midnight – KI:Theory, Maura Davis

Become the Beast – Karliene

Power and Control – MARINA

Control – Halsey

BITE – Troye Sivan

Desire – Meg Myers

Take me to Church – Hozier

Take me to Church (Cover) – Sofia Karlberg

Dark Paradise – Lana Del Rey

Big God – Florence + The Machine

Special Death – Mirah

Waiting Game – BANKS

Every Breath You Take – Chase Holfelder

Six Feet Under – Billie Eilish

Dark Horse (Cover) – Sleeping at Last

Young and Beautiful – Lana Del Rey

Achilles Come Down – Gangs of Youth

Bury a Friend – Billie Eilish

Love is a Bitch – Two Feet

Arcade – Duncan Laurence

Bring Me to Life – Evanescence

We Must be Killers – Mikky Ekko

Hunger – Florence + The Machine

Lovely – Billie Eilish, Khalid

Talk – Hozier

Until We Go Down – Ruelle

Blinding Lights (Cover) – Matt Johnson, Jae Hall

All I Need – Within Temptation

Sleep Alone – Bat for Lashes

Deep End – Ruelle

The Humming – Enya

I Put a Spell on You – Annie Lennox

Found Love in a Graveyard – Veronica Falls

Dead in the Water – SPELLES

Bury – Unions

Into the Black – Chromatics

Far From Home (The Raven) – Sam Tinnesz

Bad Romance (Epic Trailer Cover) – J2, SAI

Closer (Epic Stripped Cover) – J2, Keeley Bumford

Paint it Black (Cover) – Ciara

Mad World – Michael Andrews

Haunted – ADONA

Apocalypse – Cigarettes After Sex

And So it Begins – Klergy

Goëtia – Peter Gundry

Salem’s Secret – Peter Gundry

Vampire Masquerade – Peter Gundry

Tonight Ve Dance – Peter Gundry

Quiet Moon – Colossal Music

Nevermore – Adrian Von Ziegler

AUTORČINA POZNÁMKA

Drazí čtenáři,

děkuji, že jste si vybrali právě mou knihu! Moc to pro mě znamená!

Než se vrhnete do dobrodružství v Nikdyvících a ponoří-
te se do světa Gothikany, ráda bych vám pověděla něco o tématech, kterým se v této knize věnuji. Kdybyste snad měli pocit, že mohou ohrozit vaši pohodu nebo duševní zdraví, zvažte, jestli je Gothikana opravdu pro vás.

Tato kniha obsahuje sexuální scény zamýšlené pro dospělé čtenáře. Také se v ní objevují (nebo v ní jsou zmíněny) sebevraždy, vraždy, tragická úmrtí, duševní choroby, nezodpovědné rodičovství, sexuální zneužívání a lidské oběti.
Jedna z hlavních postav je ještě ke všemu tajnůstkářský oportunista, který vás bude dohánět k šílenství, protože jeho motivy jsou vysvětleny jen zřídka, a navíc jsem zamýšlela, aby na čtenáře působil stejně rozčilujícím dojmem jako na hlavní hrdinku – zaručuji, že budete zmatení, frustrovaní, podezřívaví a možná i trochu vzrušení.

Gothikana je úplně jiná než jakákoli jiná kniha, kterou jsem zatím napsala. Zároveň jde i o příběh, který je mému srdci nejbližší; zvláště pokud jde o Nikdyvíce, které obsahují prostředí, postavy, přírodní útvary a příběhy inspirované mými skutečnými zážitky. Pokud se odvážíte vydat na tuto cestu se mnou, doufám, že si ji užijete.

Děkuji.

„Pane,“ děl jsem, „nebo paní, nemyslete na to víc,

pravda jest, mne zmohlo spaní, neslyšel jsem znenadání

vaše lehké zaklepání na mé dvéře a pak nic,

myslil jsem, že nic to není.“ — Otevru, — aj, ticho, — nic;

venku tma a pranic víc.

Edgar Allan Poe, překlad Jaroslav Vrchlický

Nenechám tě jít do neznáma samotnou.

Bram Stoker

JAK TO VŠECHNO ZAČALO

Vad

Na světě není nic děsivějšího, než když vás za úplňku chytne za paži slepá stařena s mléčně bílýma očima.

Stará Zelda kdysi bývala domovnicí v sirotčinci, kde Vad spolu s ostatními chlapci žil. Potom ale oslepla a správci jí povolili žít v domě dál, což byla podle Vada rozhodně obrovská chyba.

Zelda totiž věděla spoustu věcí; věcí, které by rozhodně vědět neměla a o kterých často neměli tušení ani samotní chlapci. Věděla, že se Reed utopí v tůni o týden dříve, než k tomu došlo. Věděla i o tom, jak příšerně Tora svědí kůže, přestože o tom nikdy nikomu neřekl. A Vadovi zase řekla, že jeho nejlepší přítel bude jednoho dne „žrát plameny“, ať už to znamenalo cokoliv – a Vad dobře věděl, jak moc se Vztek bojí ohně.

Ze Staré Zeldy šla hrůza na sto honů a Vad se jí vyhýbal, jak to jen šlo.

Takže když ho na jeho narozeniny přistihla, jak se v noci plíží ve společnosti kamarádů zahradou, neměl z toho pražádnou radost.

Její vychrtlá, vrásčitá ruka mu překvapivě silně sevřela útlou paži.

„Tvoje kroky, chlapče,“ řekla třaslavým hlasem, s tváří svraštělou soustředěním a upřeným pohledem čistě bílých očí, „povedou na hrad, kam se nechodí.“

Vztek se uchechtl. „Co by dělal na hradě, Zeldo? Myslíš, že ho někam budou zvát?“ Koneckonců, všichni byli chudí jak kostelní myši.

„Najde tam mnohé,“ přerušila jeho kamaráda Stará Zel-
da. „A fialové oči. Najdeš tam fialové oči.“

Ajax, další z kluků zhruba Vadova věku, se málem roztrhal smíchy.

„Fialový voči? Nikdo přece nemá fialový voči, Zeldo. Maximálně tak nějaká zrůda.“

„Možná najde i chlapa se třema nohama,“ zachichotal se jiný kluk.

„Nebo holku se dvěma rohama,“ řekl další.

Vad zrudl a nenáviděl Starou Zeldu tak, jak to dovede jen sedmiletý kluk, kterého někdo ztrapní před kamarády.

Zatímco se mu ostatní dál posmívali, Zeldin stisk zesílil. „Nezapomeň na to, chlapče. Půjde o spoustu životů a smrtí.“

O NĚKOLIK LET POZDĚJI

Corvina

Černá.

Černá barva byla všude tam, kde ostatní barvy chyběly; byla strážkyní temnot; vládla neprobádaným hlubinám.

Měla ji ve vlasech, byla na máminých šatech i na rozlehlé obloze, která je obě obklopovala.

Černou milovala.

Děti z města se před nekonečnou černotou, která je každou noc na několik hodin přikryla, schovávaly ve stínech pod svými postelemi. Jejich rodiče je naučili se noci bát. Také je naučili bát se její mámy – podivné ženy s podivnýma očima, která žila na kraji města u lesa. Šuškalo se o ní, že byla čarodějkou a provozovala černou magii. Jiní zase tvrdili, že to nemá v hlavě v pořádku. Corvina si všechny pomluvy a klevety vyslechla, ale věděla, že na nich není ani špetka pravdy. Její máma nebyla žádná čarodějnice ani blázen. Její máma byla její matkou. Prostě jen neměla ráda lidi. Corvina také lidi moc nemusela, ale na druhou stranu bylo třeba říci, že lidi z města k ní nikdy moc příjemní nebyli.

Zrovna včera viděla, jak nějaká holka zhruba jejího věku házela kamení na vránu, která se pokoušela najít nějaké větvičky na stavbu hnízda. Corvina to věděla, protože tu vránu znala. V lesích jich už moc nehnízdilo, ale ty, které tam zůstaly, znaly Corvinu i její mámu. S kouzlením to samozřejmě nemělo nic společného.

Každé ráno vedly první kroky její mámy za vranami, kte-
ré kousek od jejich chalupy krmila. Máma jí v jednom ze světlejších okamžiků, kdy byla schopná mluvit, řekla, že vrány jsou chytrá a věrná stvoření, ve kterých dlí duše předků, a přes den na ně na obě dohlížejí z nebes tak, jako hvězdy v noci.

I proto je obě sveřepě chránily.

Její máma toho moc nenamluvila, ale slyšela v hlavě hlasy, které jí v jednom kuse radily. Řekly jí, aby s nikým nemluvila, aby Corvinu po tom, k čemu došlo ve škole, učila doma, a aby ji vychovávala stranou od všech ostatních. Máma jí řekla, že se nesmí toulat po okolí a ať s nikým nemluví, protože by ji zlí lidé mohli ukradnout.

Corvina nechtěla, aby ji někdo mámě ukradl.

Mámu milovala. Mámu, která voněla po šalvěji, senu a vonných tyčinkách. Mámu, která pěstovala vlastní zeleni-
nu a výborně vařila. Mámu, která Corvinu jednou za měsíc vzala do města, i když ho z hloubi duše nesnášela, aby jí mohla vypůjčit knížky z knihovny. Pokud zrovna neučila Corvinu nebo šeptem neodpovídala neodbytným hlasům, většinu dní vůbec nemluvila. Ale Corvina věděla, že ji miluje.

Máma prostě byla taková.

Když se na svých krátkých nohách snažila s mámou udržet krok, zatímco se pod měsícem ozářenou oblohou ubíraly k průrvě v hloubi lesů, usmívala se. Zářil Inkoustový měsíc –
vzácná fáze Měsíce, která nastávala jen jednou za pět let a pod jehož paprsky se Corvina také narodila. Po dlouhé době byla máma šťastná, a proto byla šťastná i Corvina. Zatímco na pasece rozkládala svíčky, vonné tyčinky, tarotové karty, z nichž ji máma učila vykládat, a krystaly, které potřebovaly dobít, desetiletá Corvina se rozhlédla po okolní temnotě a připadala si jako doma.

Pokud to její matka neměla v hlavě v pořádku, tak na tom Corvina možná byla stejně.

Ty hlasy totiž občas zaslechla také.

Kapitola 1

Corvina

Corvina o univerzitě Nikdyvíce nikdy neslyšela. Na druhou stranu musela připustit, že kvůli své výchově nikdy neslyšela o většině normálních věcí. Nicméně, zdálo se, že o téhle univerzitě neslyšel ani nikdo jiný.

Znovu zvedla dopis, který před několika týdny dostala – dopis psaný inkoustem na silném, zahnědlém papíru, který voněl po jejích oblíbených starých knihách – a znovu si přečetla slova, která v něm stála.

Drahá slečno Clemmová,

jménem univerzity Nikdyvíce Vám s radostí oznamuji, že jste byla přijata ke studiu v naší instituci. Již více než sto let se zabýváme péčí o studenty s mimořádnými schopnostmi. Vaše jméno nám bylo doporučeno psychiatrickou léčebnou Jitřenka.

Rádi bychom Vám nabídli plné stipendium na naše bakalářské studium. Můžeme Vám zaručit, že absolutorium našeho kurzu Vám pomůže získat cenné kontakty a otevře celou řadu možností do budoucna. Věříme, že někdo s Vašimi studijními výsledky a schopnostmi bude pro naši instituci skutečným přínosem.

Přestože chápeme, že se právě nacházíte v obtížné životní situaci, je třeba učinit rozhodnutí. Pokud potřebujete více informací, rádi Vám je poskytneme; stačí odepsat na zpáteční adresu. Pokud od Vás však neobdržíme žádnou odpověď do
60 dnů, budeme naši nabídku bohužel muset stáhnout.

Těšíme se na Vaši odpověď.

S pozdravem,

Kaylin Crossová,

specialistka náboru,

univerzita Nikdyvíce.

Corvina nikdy v životě neobdržela dopis – ale tušila, že i kdyby jich dostávala více, jen málo dopisů nejspíš bude podivnějších než tento.

Bylo jí dvacet jedna let a celý život prožila v ústraní, kde ji doma učila její matka.

Proč by se jakákoli univerzita zajímala o studentku, která je mnohem starší, než bývá zvykem, a nemá žádné formální vzdělání? A kdo vůbec v téhle době ještě posílá ručně psané dopisy?

Nejzvláštnější ovšem bylo, že o univerzitě nikdo nic nevěděl. Zkoušela si ji dohledat – zeptala se primáře v léčebně a použila počítač v knihovně – ale bezvýsledně. Nikdyvíce existovala pouze na mapě; bylo to malé městečko na úbočí stejnojmenné hory. Nic víc se jí zjistit nepodařilo.

Škola stála na vrcholku hory, kam měla veřejnost za normálních okolností vstup zakázán. Věděla to, protože jí to řekl taxikář – velmi příjemný muž jménem Larry – zatímco ji vezl do kopce.

„Sem na hrad už moc lidí nezabloudí,“ pokračoval Larry ve své tirádě, zatímco jeho malý černý vůz stoupal mírnými serpentinami. Corvina na něj narazila hned před nádražím. Cestou vlakem musela dvakrát přestoupit – jednou v Ashburnu a podruhé v Tenebrae – a cesta do Nikdyvíc trvala už déle než dvanáct hodin. Když mu sdělila cíl své cesty, byl Larry tak zaskočený, že se před nastartováním auta rychle pokřižoval.

„Pročpak?“ zeptala se Corvina a pozorovala, jak městečko pomalu mizí v dálce, v záplavě zeleni. Nebyla zvyklá na rozhovory, ale chtěla o škole, které se upsala, zjistit co nejvíce. Ne že by snad měla něco lepšího na práci. Život v chatě, ve které vyrostla, kde každý den vyráběla svíčky a šperky a vykládala budoucnost, aby se nějak uživila, se jí omrzel – především proto, že všichni lidé z města, kromě staré knihovnice, se na ni dívali skrz prsty. Dopis o přijetí na univerzitu si vyložila jako znamení osudu, a máma jí vždy kladla na srdce, aby znamením naslouchala. Corvina vždycky toužila zažít školní život, už jen proto, aby poznala nové tváře, nemusela studovat sama a mohla pozorovat lidi, kteří o ní ještě nic nevěděli. Chtěla začít s čistým štítem a vybudovat si svou vlastní reputaci. Na jednu stranu sice byla samotářka, ale na druhou ji zajímali ostat-
ní lidé. Vždy, když se naskytla příležitost, pozorovala jejich
chování.

„Netuším.“ Řidič pokrčil svými hubenými rameny pod tenkým béžovým sakem. „Asi kvůli pověrám. Říká se, že tam straší.“

Corvina si odfrkla. S podobnými názory měla své zkušenosti. O starých domech a věcech často kolovaly zvěsti, že jsou prokleté nebo posedlé. Rozhodla se ale, že nebude činit ukvapené závěry.

„A co vy na to? Řekl byste, že tam straší?“ zeptala se. Ta univerzita jí připadala čím dál tajemnější.

Řidič se na ni krátce zadíval ve zpětném zrcátku, než upřel pozornost zpět na silnici. „Jedete tam na návštěvu, nebo se plánujete zdržet, slečno?“

„Nějakou dobu se zdržím,“ řekla a letmo pohlédla na dopis ve své ruce, než ho uložila zpět do hnědé kožené braš-
ny po babičce. Byla to jediná věc, kterou kdy dostala od někoho jiného než od matky.

„Tak v tom případě si dávejte pozor.“ Řidič se soustředil na řízení, protože stoupání bylo čím dál strmější. „Neřeknu vám, jestli tam straší, ale rozhodně mi na tom místě něco nesedí.“

Na několik minut se rozhostilo ticho. Corvina trochu stáhla okénko a obdivovala přírodní krásy pohoří. Nic podobného v životě neviděla. Tam, odkud pocházela, měly lesy zažloutlé listí a vzduch byl vlhký.

Zatímco si studený vítr pohrával s několika pramínky černých vlasů, které se uvolnily z jejího pevně uvázaného francouzského copu, vpíjela se pohledem do krásy tmavozelených lesů, které se rozprostíraly na všechny strany a které přerušovalo jen městečko jako malá paseka upro-
střed hvozdů. Otevřeným okénkem pronikala vůně rostlin a podmračená šedá obloha byla jako z oceli.

Zatímco stoupali výše, ve ztlumeném rádiu začalo chrčet. Corvina se podívala na přístrojovou desku a řidič vzdychl. „Jako vždycky,“ řekl. „Tady nahoře není moc signál.“

Corvina se zamračila. „Jak potom škola komunikuje se světem?“

Řidič znovu pokrčil rameny. „Obvykle pošlou do města poslíčka. S dopisy a aby na internetu vyřídil nezbytnosti.“

„Jiná cesta sem nevede?“

Obvykle toho namluvila méně, i když si nebyla jistá, zda je taková od přírody, nebo jen nikdy neměla příležitost se s někým bavit. Na okraji městečka Skarsdale žila jako vyvrhel a často celé dny neslyšela zvuk vlastního hlasu.

„Ne,“ zavrtěl hlavou řidič a vytočil zatáčku.

Corvina se chytila držadla dveří, aby se nesesunula ke straně. Když poprvé usedla do auta, ochromil ji záchvat klaustrofobie. Do města s matkou vždy chodily pěšky. Nějaká auta ve městě samozřejmě viděla, ale nikdy v žádném neseděla, dokud si pro ni tedy jednoho dne nepřijeli. Zjistila s povděkem, že pokud může dýchat čerstvý vzduch, dá se klaustrofobie zvládnout.

„Máte pro mě ještě nějaké rady?“ zeptala se, když vyjeli ze serpentiny. Čím více stoupali, tím více mlha před autem houstla a vzduch byl chladnější a řidší.

Řidič zaváhal a znovu střelil očima do zrcátka, aby viděl do těch jejích, fialových. Zdědila je po mámě. „No, kolují tu zvěsti, slečno. Co je na nich pravdy, to vám nepovím.“

Další zatáčka.

Corvina vyhlédla z okénka a zhluboka se nadechla čistého, chladného vzduchu. Výhled, který před chvílí obdivovala, zmizel pod závojem husté, bílé mlhy. Někoho by to snad mohlo vyděsit, ale Corvinu podivno vždy přitahovalo.

S mírným úsměvem na rtech vyčkávala, zatímco řidič stoupal do zatáčky, než se ho zeptala.

„Jaké zvěsti?“

„Ále, lidi toho napovídaj,“ zasupěl řidič a jeho přízvuk ztěžkl. „Kolujou storky o lidech, co se tam odkráglovali, o jinejch, co beze stopy zmizeli, a tak. Neberte to zase moc vážně. Měšťáci se do hradu dostanou jen jako výpomoc na úklid a podobně. Ale, jak mi řekla máma a jak to řekla její máma jí – tam na hradě se zblázníte cobydup.“

Na pouhé zvěsti to tedy byla pořádná dávka detailů, i když zatím nemohla sama soudit. Lidé z města si mohli všechno vymyslet, ať už pro zábavu, nebo aby si ospravedlnili, proč se hradu vyhýbat. Mohlo jít o městské legendy –
anebo to mohla být ryzí pravda. Rozhodla se být tak objektivní, jak to jen půjde. Sama dobře věděla, jak snadno mohou lži a pomluvy někomu zničit život. Než se stačila ponořit do vzpomínek, přišla další zatáčka a z mlhy se najednou vynořil obrys obrovských železných vrat. Zrychlil se jí tep. Corvina se předklonila a přimhouřila oči, aby si je prohlédla lépe.

Byla neuvěřitelně velká.

Mohutná vrata byla mnohem vyšší, než bylo, podle všech měřítek, potřeba. Na jedné straně je ohraničoval skalní masiv a na druhé straně útes, který strmě padal do údolí. Do školy se očividně nedalo dostat násilím. Při pomyšlení na nebezpečí jí přeběhl mráz po zádech. Mohlo ji ovšem zamrazit i ze studeného větru, který tu vál. Řidič pomalu
zastavil a stáhl okénko, zatímco k nim ze strážnice u vrat vyrazil strážný v hnědé uniformě s deskami v rukou.

„Jméno?“ zeptal se Corviny úředním tónem.

„Corvina Clemmová,“ odpověděla tiše a podívala se na něj. Měl světlé vlasy, majestátní, na koncích zakroucený knír a překvapivě přívětivé hnědé oči. Vypadal nesmlouvavě, ale cítila, že je to od přírody dobrý člověk. Netušila jak, ale vždycky dokázala odhadnout lidi, se kterými přišla do styku (její matka vždy říkala, že má dobrou intuici); i proto ji potěšilo, že první člověk, kterého na univerzitě potkala, byl poctivý.

Pozorovala, jak listuje seznamem jmen, dokud se nezara-
zil. „Máte domluvenou schůzku, slečno Clemmová?“

„Ano. S Kaylin Crossovou ze správy univerzity,“ odpověděla Corvina. Poté, co jí poslala kladnou odpověď, obdržela od Kaylin Crossové návod, jak se dostat do školy, a seznam věcí, které si má vzít s sebou. Corvina proto věděla, že se o pokoj bude dělit s další studentkou ze své třídy, že všech-
ny učebnice obdrží koncem týdne… a věděla, že má i šanci začít znovu v prostředí, kde nikdo neví, co je zač a čím si prošla. Dostala šanci na zlepšení vyhlídek do budoucna,
na získání přátel. A možná, pokud jí osud bude nakloněn, i na nějaký vztah, o kterých dosud jen četla v knihách.

Kníratý strážný přikývl, čímž přerušil její úvahy, a mávl na někoho na druhé straně strážnice. Obří vrata se pomalu začala otevírat s hlubokým vrzáním, které znělo jako mručení probouzející se nestvůry.

„Vítejte v Nikdyvíc, slečno Clemmová,“ řekl a obrátil se k řidičovi. „Máš pět minut, Larry.“

„Jasně, Oaku.“ Řidič na něj kývl a znovu nastartoval auto.

Corvina si prohlížela vysokou, litinovou bránu, zatímco jí pomalu projížděli, a uvědomila si, že se konečně ocitla na pozemku univerzity. Mírné mrazení v zádech bleskově
přešlo v šok, když vystrčila hlavu z okénka a konečně zahlédla hrad usazený na vrcholku hory. Čím více se blížili, tím větší se zdál. Říkat budově podobné velikosti „hrad“ zdaleka nevystihovalo jeho reálné rozměry. Byla to architektonická obludnost; krásná, ohromující, rozlehlá obludnost.

Auto zastavilo před velkými dřevěnými dveřmi a Larry vyběhl z auta, aby jí pomohl se zavazadly. Corvina sevřela svou tašku a také pospíchala ven. Vytáhla z ní nějakou hotovost, zatímco Larry donesl její kufr a příruční zavazadlo po dlážděné cestě až ke dveřím.

„Tak, to bychom měli, slečno,“ řekl jí, zatímco do kapsy schovával bankovky, které mu podala.

„Děkuji vám.“ Kývla na něj a Larry jí věnoval mírný úsměv, načež rychle skočil do auta a vycouval. Corvina sledovala, jak mizí za zatáčkou, která vedla k vratům.

„Myslí si, že ho tady sežereme nebo co.“ Corvina se otočila za původcem suchého, ženského hlasu. Za ní stála hezká dívka se zelenýma očima a nakrátko zastřiženými, nahoru vyčesanými bílými vlasy. U boku měla zářivě růžový kufr.

„Tý jo, ty máš ale voči.“ Obdivně hvízdla a Corvina si všimla piercingu v jejím obočí.

„Bez urážky. Sorry. Čau, já jsem Jade.“

Corvině se hned zalíbila.

„Corvina,“ představila se a vlastní hlas jí oproti Jadeinu zpěvnému altu připadal chraplavý.

„Hustý jméno. Jsi prvák?“ zeptala se dívka a dřepla si na svůj kufr. Měla na sobě džínsové šortky, které odhalovaly krátké, bledé nohy.

Corvinu napadlo, jestli jí není zima.

„Ano. A ty?“ zeptala se, zatímco si mimoděk pohrávala s náramkem, který nikdy nesundávala. Dokázala si představit, jak ji Jade vidí. Corvina byla malá, štíhlá holka ne-
určité rasy, se šikmýma, fialovýma očima, opálená (přestože na slunci poslední dobou moc času netrávila), s kroužkem v nose, s černými vlasy zapletenými ve francouzském copu, který jí sahal až po pás, oblečená v pytlovitých černých kalhotách a tenkém fialovém svetru.

Jade se uchechtla. „Nejspíš taky. Loni jsem byla v prváku, pak jsem ze školy utekla a potom jsem dostala rozum, tak jsem zase zpátky. Ale jsem si docela jistá, že budu muset opakovat ročník. Tady se na pravidla moc nehraje, ale těch pár, co tu platí, jsou jako slovo boží.“

Corvina zjistila, že se usmívá. Za pár minut toho Jade namluvila víc, než ona sama za celý předešlý rok.

„Tenhle hrad je šílený místo. Nikdy si tady nezvyknu. Počkej, až ho uvidíš zevnitř – je ještě větší, než vypadá zvenčí. Hele, tebe na řeči moc neužije, co?“ zeptala se Jade a přimhouřila na Corvinu oči.

Corvina zavrtěla hlavou; prostě si jen užívala rozmluvu s jinou dívkou, která byla od pohledu o pár let mladší. Stejně pochybovala, že by se jí podařilo ji přerušit.

„To neva,“ přikývla Jade. „Chceš být moje spolubydla? Občas bývám trochu vlezlá, ale většinou se se mnou dá nějak vyjít. A taky znám spoustu místních drbů.“

Jade byla skvělá. Corvina se ještě nikdy nesetkala s nikým, kdo by s ní zacházel tak… normálně. Usmála se. „Myslím, že bych nic nenamítala.“

„Tý jo, úsměv ti sluší, Corvino,“ zašklebila se Jade. „Můžu
ti říkat Cora? Jestli ti to neva.“

Corvina pokrčila rameny. Nijak jí to nevadilo. Pro ostatní byla dosud vždy jen Corvina. Tady má ale šanci obrátit nový list. Možná se může stát někým úplně jiným; někým bezstarostným a nezávislým. „Neva.“

V tu chvíli se otevřely dveře a prošla jimi žena s krátkými zrzavými vlasy zhruba ve věku Corvininy matky. Měla na sobě úhledný béžový kostýmek.

„Hleďme, Jade.“ Přivítala se s její novou kamarádkou. „Ráda tě zase vidím. Corvino,“ otočila se k ní znenadání, „jsem Kaylin Crossová.“ Přistoupila k ní s nataženou paží. Corvina jí potřásla rukou a nepříjemně ji při tom zašimralo na dlani, kde se jejich ruce dotknuly.

Kaylin vyprostila svou ruku z jejího sevření a bez přerušení pokračovala. „Říkej mi Kaylin, prosím. Tady na univerzitě Nikdyvíce působím jako specialistka náboru. Pokud se vyskytnou jakékoli obtíže, mou kancelář najdeš v křídle Správců.“ Ukázala na budovu, ze které právě vyšla. „Budu tam každý všední den od devíti ráno do tří odpoledne.
Jade,“ – přísně se zadívala na druhou dívku – „tentokrát, prosím, už neutíkej. Budete bydlet spolu. Poberte svoje zavazadla, zbytek probereme cestou k vašemu pokoji.“

Kaylin jednala rychle. Její úsečná slova a rychlá chůze neposkytly Corvině šanci na nic jiného než k uchopení madla svého kufru na kolečkách. Jade se zařídila podobně a společně následovaly starší ženu do hloubi koleje.

Jade měla pravdu. Hrad byl rozlehlý.

Pečlivě pěstěné zahrady, v nichž se to hemžilo lidmi, oddělovaly jednotlivé trakty hradu. Na vrcholku věží spočívaly vysoké bašty. Kamenné stěny lemovala klenutá okna a popínavé dřeviny, na nichž rostly plané růže. Vysoko na hradbách trůnily šklebící se chrliče. Vrcholky věží pokrývaly tašky z tmavomodrého kamene, který jasně kontrastoval se světlehnědými zdmi.

Bylo to dechberoucí.

Corvina nikdy v životě neviděla nic podobného. V romantických knihách, které se k ní dostaly a ve kterých figurovaly hrady, obvykle nebyly obrázky. Měla tedy k dispozici jen svou představivost, a tento hrad ji ve všech ohledech překonal.

„Naše univerzita je relativně malá,“ spustila Kaylin, zatímco je vedla po pravé straně zahrady a Jade s Corvinou táhly svá zavazadla po dlážděné cestě, na které kolečka hla-
sitě drkotala. Na schodech vedoucích ke věži po její levici seděla skupinka mladíků, a když procházely kolem, studenti ztichli a upřeně je sledovali.

Corvina cítila, že se pod jejich pohledy červená.

Zastyděla se.

Nikdy se příliš nevybavovala s muži – pokud tedy nepočítala lékaře – i když o nich ráda četla. Už před lety začala z knihovny domů pašovat romantiku a knihy četla potají po nocích, když její matka šla spát. Koneckonců, matka s ní kromě vyučování mluvila jen zřídka. Knihy se staly jejím útočištěm, především knihy, kde se muži – ať už šlo o lidi, vlkodlaky, nebo mimozemšťany – bezhlavě zamilovali a tělem i duší se oddali svým ženám. Takové knihy se jí líbily nejvíc.

Přesně po tom Corvina toužila. Chtěla, aby ji někdo měl rád, aby se do ní někdo zamiloval, aby ji zbožňoval bez ohle-
du na cokoliv a bez ohledu na její minulost. Chtěla to tak moc, až jí občas připadalo, že po lásce hladoví a že může hlady zemřít. Jako by jí někde v duši zela bezedná jáma a nešlo ji zaplnit. Věděla ale, že všechny ty knihy byly jen vymyšlené příběhy a že její šance na podobný vztah jsou mizivé.

Stiskla rty, zahnala neodbytné myšlenky a pokusila se usmát na chlapce, kteří si je prohlíželi.

Nový začátek, nové já.

„Nikdyvíce mají zhruba dva tisíce studentů, plus mínus sto nebo dvě stě,“ strhla na sebe Kaylin pozornost a pokračovala hlasem, ve kterém bylo znát, že podobný nacvičený proslov už pronášela mnohokrát.

„Škola byla založena před více než sto padesáti lety. Jejím cílem vždy bylo vzdělání a výchova nadaných studentů, kteří by si jinak z různých důvodů nemohli dovolit studium na standardní univerzitě. Všichni naši studenti pochází z komplikovaného rodinného zázemí. Snažíme se pokrýt veškeré náklady z vlastních zdrojů. Naštěstí patří mnozí ze členů školní rady mezi vlivné osobnosti, takže se nám zatím vždy podařilo s financemi vyjít. Někteří z nich na škole také kdysi studovali. Řada dalších bývalých studentů se rozhodla škole odvděčit tím, že se stali členy profesorského sboru. Nejsme sice elitní vzdělávací institucí, ale rozhodně jsme exkluzivní. A teď mezi nás patříš i ty.“

Zatímco Kaylin mluvila, Corvina spočítala, že minuly čtyři věže. U páté, nejzazší věže se zastavily a Kaylin se k nim obrátila. „Jade už zná cestu do pokoje, takže můžete jít spolu. V pokoji najdeš uvítací balíček, který obsahuje mapu univerzity, tvůj rozvrh a seznam profesorů, kteří tě tento semestr budou učit. Pokud budeš mít jakékoli další dotazy, obracej se na mě. Vítej na univerzitě Nikdyvíce.“

S tím se otočila a odešla zpět směrem, ze kterého přišly.

„Pořád ti to sekne, Jade,“ zavolal na ně pohledný modrooký blonďák ze skupinky mladíků sedící na schodech u věže kterou před chvílí minuly. „Už jsem si říkal, jestli tě tu ještě někdy uvidím.“

Jade zaskřípala zuby a ukázala mladíkovi prostředníček. Nehty měla nalakované zářivě růžovým lakem.

„Kretén,“ zamumlala. „Pojď už, prosím.“

Corvina přikývla. Nevěděla sice, proč Jade utekla, ale zatím se k ní chovala hezky a stala se tu její první kamarádkou. Nechtěla, aby se kvůli ní cítila nepříjemně.

„Hej, Fialko,“ zavolal ten samý mladík i na Corvinu, zrovna když se chystala vejít do věže. Očividně narážel buď na její výrazné oči, nebo na její svetr. Na chvíli zaváhala na prahu a zvažovala, zda se otočit nebo ne, zvláště vzhledem k tomu, že široko daleko se nenacházelo nic dalšího, co by mělo fialovou barvu.

První den školy bys neměla nikoho ignorovat, Corvino.

Povzdechla si a obrátila se k chlapci, který se na ni potměšile usmíval. „Dávej si na ni bacha.“ Ukázal na Jade. Corvina pozdvihla obočí; očividně jí chyběl kontext. Znovu se vydala ke dveřím, když promluvil podruhé a jeho slova prořízla chladný, suchý vzduch.

„Její poslední spolubydlící skočila ze střechy věže. Takže, být tebou, fakt bych si dával bacha.“

Kapitola 2

Corvina

Zdálo se, že Corvina není jediná, kdo má svá tajemství. Zatímco vybalovaly a venku se rychle stmívalo, Corvina se rozhodla, že se problému, kvůli kterému její nová kamarádka znenadání ztichla, postaví čelem.

„Je to pravda? Myslím to, co řekl,“ zeptala se Jade a zjistila, že se Jadeiny bledé ruce při vybalování třesou.

„Jo,“ povzdychla si Jade, rozplácla se na své posteli jako mořská hvězdice a zírala na strop, který měla vysoko nad hlavou.

Jejich pokoj byl překvapivě krásný.

Byl prostorný, mnohem větší než Corvinina ložnice doma v chalupě. Proti sobě tu stály dvě manželské postele, u každé z nich noční stolek a v rozích pokoje dvě masivní těžké almary. Přímo proti vchodovým dveřím bylo velké klenuté okno, ze kterého byl výhled na hradby obklopené lesy a na svažující se hřbet hory. Vysoký strop podpíraly vyřezávané dřevěné trámy, o nichž věděla, že jsou prvkem gotické architektury, ale nemohla si za boha vzpomenout, jak se jim správně říká. Po stranách okna byly lesklým provazem svázané tmavozelené závěsy. Nikdy v životě nezažila takový luxus.

V zimě tu ovšem pravděpodobně bude dost průvan, protože ve věži nebylo žádné topení. Zatím se však počasí dalo snést.

Corvina se usadila na vlastní postel naproti Jade.

„Co se vlastně přihodilo?“ zeptala se obezřetně, protože si nebyla úplně jistá, zda chce vědět, co se zde stalo její předchůdkyni.

„Vůbec nevím. Alisse se tady moc líbilo,“ začala Jade a nespouštěla pohled ze stropu. „Stejně jako já vyrostla u pěstounů a docela jsme si rozuměly. V jednom kuse se učila a milovala to tady. Byla fajn. Za celou dobu porušila vlastně jenom jedno pravidlo – vyspala se s profesorem.“

„To se nesmí?“ zeptala se Corvina zvědavě.

Jade zavrtěla hlavou. „Ani náhodou. Je to tady jedno z nejpřísnějších pravidel. Studenti a sbor si jedou každý po vlastní ose. I když je pravda, že pan Deverell… je trochu vý-
jimka. Technicky vzato je pořád student, nebo alespoň ten-
krát byl – zrovna pracoval na své doktorandské práci.“

„Počkej.“ Corvina se zmateně zamračila. „Tak jak to, že může učit?“

„Jestli si pamatuju správně, předešlý profesor dostal lepší pracovní nabídku a školní rada nemohla najít nikoho, kdo by to po něm tak narychlo přezval. Proto doktorka Greenová – to je vedoucí naší katedry – dovolila panu Deverellovi, aby při práci na diplomce učil prváky, a ona sama převzala starší ročníky. Nikdy předtím na nic podobného nedošlo, takže byl vždycky něco extra.“

To tedy ano.

Corvina vstala a začala věšet své svršky na ramínka, zatímco Jade pokračovala: „Musím ale říct, že jsem se Alisse vůbec nedivila. Jako, jasně, neměla to dělat, ale na panu Deverellovi prostě něco je. Na jednu stranu je sexy, na druhou stranu je studenej jak psí čumák. Nikdo o něm neví ani hovno – odkud je, co dělal předtím, vůbec nic. Říká se mu stříbrookej ďábel. A má ve vlasech pramen šedivejch vlasů, kterej mu vážně šíleně sluší. Dokážeš si to
představit?“

Nedokázala, ale měla v Jade plnou důvěru. Rozhodla se vrátit k tématu. „Říkala jsi, že s ním Alissa spala?“

„Jo, ale o tom jsem věděla jenom já. Na veřejnosti se nijak neproducírovali. Vlastně se jim podařilo držet věci docela pod pokličkou, takže ani já moc nevím, k čemu mezi nima došlo. Částečně si říkám, že v tom má prsty on. Proč by jinak, do prdele, skákala ze střechy? Ale jistá si nejsem.“

Jade si promnula oči a Corvinu při pohledu na ni píchlo u srdce. Začala se zvedat, aby ji utěšila, ale pak si znovu sed-
la, protože nevěděla, jak na to. Bezmyšlenkovitě žmoulala mezi prsty svůj svetr.

Jade na ni pohlédla svýma zelenýma očima. „Byla jsem zrovna v zahradě s Troyem – to je ten blonďatej kretén, kterýho jsme před chvílí potkaly – a jeho partou, když jsem ji uviděla stát na střeše. Volali jsme na ni, ale neposlouchala. Ani se na nás nepodívala. Nezaváhala, nezastavila se ani na chvíli. Prostě jenom překročila přes okap, jako by si myslela, že umí lítat.“

Zapadající slunce propůjčilo pokoji nezdravě načervenalý nádech. Zatímco Jade vyprávěla, Corvině přeběhl mráz po zádech.

Něco se pohnulo na okraji jejího zorného pole. Její oči přitáhl kout pokoje, ve kterém jako by zablikalo světélko. Corvina zamrkala a pokusila se zjistit, jestli viděla správně, ale zdálo se, že ji šálí zrak.

S bušícím srdcem vstala, začala znovu ukládat oblečení do almary a přinutila se soustředit na rozhovor.

„Spadla přímo přede mě. Hlava jí při dopadu praskla,“ řekla Jade a hlas se jí třásl. „Nemohla jsem se na ni ani podívat. Utekla jsem.“

Corvina zvažovala její slova a zabloudila očima k výhledu z okna. Napravo na rohu zdi hřadoval chrlič se široce rozevřenou tlamou. Věděla, že jde jen o okrasný okap, ale přesto vypadal hrozivě. Nedokázala si ani představit, jak zlověstně musí působit v noci.

„Vyšetřovalo se to?“ zeptala se své nové spolubydlící a vytáhla zásuvku, aby do ní mohla uložit své spodní prádlo. Ne že by ho tedy nosila ráda. Corvina a podprsenky, to prostě nešlo dohromady. Vyrostla o samotě, jen se svou matkou, a podprsenku nosila, jen když to bylo nezbytně nutné. To kalhotky nosila každý den, tedy kromě dní, kdy se jí nechtělo.

„Policajty nikdo nevolal,“ odpověděla Jade a obrátila její pozornost zpět k tématu. „Řekli nám, že se o všechno postará školní rada, protože šlo o jasnou sebevraždu. Je možný, že oni policii zavolali. Sama nevím.“

Všechno bylo čím dál divnější. Nic podobného od prvního dne ve škole neočekávala. Přestože ji představa nové školy a nových lidí trochu znervózňovala – obojí pro ni bylo španělskou vesnicí – nemyslela si, že bude čelit podobným problémům. Ani moc nevěděla, jak by měla zareagovat, tak se rozhodla zůstat zticha a dál vybalovat.

„Můžeš mě obejmout?“ Jadein hlas se jí ozval za zády. Otočila se a zjistila, že stojí hned u ní. Byly skoro stejně vysoké. „Moji pěstouni mi vždycky říkali, že když mi je smut-
no, mám si říct a obejmou mě.“

Corvina zmateně zamrkala. Když nepočítala formální potřásání rukou, naposledy se někoho dotkla před lety, když naposledy držela matku za ruku. Naprázdno polkla, vykro-
čila kupředu a objala druhou dívku, a rychle mrkala, aby zahnala slzy. Jade voněla sladce. Po jahodách, štěstí a také něčem temnějším. Obě vydechly, jako by jim spadl kámen ze srdce.

„Vím, že jsi taky smutná,“ řekla jí Jade. „Ale jsi hodná. A jestli jsem se z toho, co se stalo Alisse, něco naučila, tak
to, že o věcech, co nás trápí, se má mluvit. Kdyby ses potřebovala vypovídat, víš, kde mě najít. Nesoudím, pomáhám.“

Corvinu pálily oči. Zacukalo ji v nose, jako vždy, když měla pláč na krajíčku, a přikývla. „Díky. Totéž platí i pro tebe.“ Jade se odtáhla a začala se prohrabovat kufrem, ze kterého energicky vyhazovala hromady šatů. „Pojďme změnit téma. Tak co třeba kluci? Jo, to je dobrej nápad. Líbí se ti kluci, že jo? Jestli ne, vůbec mi to neva. Jen mě to zajímá, abych ti byla schopná dodat správný informace.“

Corvina se uchechtla a dál vybalovala. „Ano, líbí se mi kluci. Docela dost. Jen s nimi nemám moc zkušeností.“ Respektive, vůbec žádné.

Jade se na ni zakřenila. „Nikdyvíce je na získávání novejch zkušeností ideální. Nikde jinde nenajdeš pohromadě tolik zachmuřenejch drsňáků, kteří navíc mají trochu pod čepicí. Většina kluků tady je docela v pohodě – zdaleka ne všichni, ale většina. Jestli ti jde hlavně o sex, doporučuju vyhýbat se prvákům. Obvykle se víc soustředí na vlastní potěšení než na to tvoje, jestli mi rozumíš. Což mi připomíná, kolik ti vlastně je?“

Corvinu stále ohromovala Jadeina schopnost vychrlit ze sebe celou tirádu na jeden nádech. „Je mi jedenadvacet. A tobě?“ odpověděla, zatímco skládala poslední ze svých černých sukní. Milovala sukně, měla ráda, jak žensky se v nich cítila, jak volně se v nich mohla pohybovat – a vlastně na nich milovala úplně všechno. Dlouhé sukně byly každodenním prvkem její garderoby.

„Fíha, to sis dala na čas. Je mi devatenáct. Každopádně, v tom případě doporučuju čtvrťáky. Obvykle jim bývá kolem dvacítky a mají už něco za sebou,“ pokračovala Jade a zapnula osvětlení. Měkká žlutá záře působila uklidňujícím dojmem. „Vyhni se ale Troyovi, je to vážně debil. Loni jsem s ním párkrát spala a pořád je nasranej, že jsem utekla ze školy. Ale to se nějak vyžehlí.“

Corvina obdivovala její odvahu. Doufala, že jednoho dne bude schopná mluvit s klukem, který se jí líbí, aniž by měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudníku.

Něco v koutě znovu zablikalo a Corvininy oči se k tomu mimoděk stočily.

„Ukliď si tu, Vivi.“

Vážný mužský hlas se ozval přímo v její hlavě.

Nijak ji nepřekvapil. Slýchala ho celý život. Byl to uklidňující hlas a zůstávala jí po něm v hlavě vůně santalového dřeva. Když ho poprvé zaslechla, začala mu říkat Mo.
Mo jí vždy byl nablízku a poskytoval jí rady, a Corvina dobře věděla, že mu má raději naslouchat. Jednou jedinkrát ho ignorovala; tehdy ji požádal, aby zkontrolovala, jak je její matce. Druhého rána ji našla zírat do prázdna. Trvalo pak celé dny, než se vrátila do normálního stavu.

Zhluboka se nadechla, přimhouřila oči a zasunula svůj kufr pod postel. Potom na ni položila svou koženou tašku a vytřásla její obsah.

„Nevadí, když si zapálím vonné tyčinky?“ zeptala se své spolubydlící.

Jadeiny oči se při pohledu na předměty na posteli rozzářily. „Ty kráso, ty umíš vykládat karty?“

Corvina zaváhala a pak lehce přikývla. „Ano.“

„To je hustýýý!“ vykřikla Jade. Obvykle lidi reagovali úpl-
ně jinak. „Můžeš mi někdy přečíst budoucnost?“

Corvina se rezervovaně usmála. „Určitě. Jsem v tom docela dobrá.“

„Jasně že jo. Je to na tobě vidět,“ řekla Jade a rozmáchle zagestikulovala. „Hele, zařiď se tu podle sebe. Dělej si, co chceš. Mě jen tak něco nerozhodí.“

Pokud jde o spolubydlící, měla Corvina z pekla štěstí. S úsměvem na rtech vytáhla vonné tyčinky, které před odjezdem vyrobila z rozdrcených sušených květin, šalvěje a bazalky. Jejich vůně jí připomněla domov, všechny ty krásné, příjemné vzpomínky na mateřskou lásku a něhu, před tím, než se nadobro vytratila. Vdechla a umístila dvě z nich do dřevěného stojánku, který položila do rohu, kde dvakrát zablikalo světélko. Potom vedle stojánku položila dvě domácí svíčky bez přidaného aromatu, zapálila je a zavřela oči.

Rychle zamumlala modlitbu, tak, jak to dělala každý večer; sepjala ruce a sklonila hlavu. Cítila, jak jí srdce pozvolna zalévá láska, stejně jako vždy, když tento každodenní rituál prováděla. Jako by v novém prostředí našla klid a mír a byla najednou blíže své mámě.

„Ty věříš na duchy?“ zeptala se jí spolubydlící, když po několika minutách modlitbu dokončila.

Corvina pokrčila rameny. „Proč se ptáš?“

„Jen tak. Zajímá mě to.“

„Věřím spíš na různé energie,“ řekla Corvina.

„Jasně, vím, co myslíš. Můj pěstoun mi o nich jednou…“

Corvina nechala Jade vyprávět o jejích pěstounech a přistoupila zpět k posteli, aby poklidila zbytek svých věcí, ale zarazila se. Z balíčku karet se vysypala jedna jediná karta, o níž si byla jistá, že ji sama nevytáhla a že se jí dnes ani nedotkla.

Byla to Smrt.

Hrad v noci sténal. Působilo to děsivě.

Přestože se z večeře vrátila úplně vyčerpaná, Corvina nemohla usnout, i když po ničem jiném netoužila. Nevěděla, jestli to je novou postelí, novou spolubydlící nebo meluzínou kvílící za okny či zvuky, které vydával sám hrad, ale zabrat kvůli tomu nemohla.

Jade se svalila na postel hned, jak se vrátily z večeře. Tiše pochrupovala, zatímco Corvina zírala na podpůrné trámy na stropě a na stíny, které se přes ně míhaly. Vypadalo to jako přízračně krásná stínohra. Zatímco sledovala stíny, k meluzíně a sténání hradu se přidal další zvuk.

Hudba.

Corvina zamrkala, rozhlédla se po své nové ložnici a uvědomila si, jak moc se liší od její chalupy. Rozsvítila lampu na nočním stolku a věnovala rychlý pohled své spolubydlící, která tvrdě spala schoulená pod dekou. Podle hodin na stol-
ku byly dvě hodiny ráno.

Hudba pokračovala. Byla strašidelná, děsivá, éterická.

Corvina zhasla lampičku a rozhodla se, že se pokusí usnout. Už večer byla tak unavená, že se sotva stihla převléct do noční košile, než dopadla na postel.

Něco jí ale nedalo spát. Nevěděla, co to je, ale něco ji táhlo ke zdroji hudby; tak silně, že nemohla odolat. Možná, že takhle k sobě kdysi vábily sirény námořníky?

Zaskřípala zuby, lehla si a skoro okamžitě se zase posadila na posteli. Musela si tu hudbu poslechnout. Bylo jí to souzeno. Naposledy cítila podobný tlak těsně před tím, než máma navždycky odešla; v srdci se jí rozprostřela silná, těžko uchopitelná touha. Aniž by tušila proč, věděla, že tohle je důležité a že hudbu nemůže ignorovat. Zatímco vklouzla do pantoflů, melodie se k ní dál linula. Baterku neměla, tak z komody, kterou sdílela s Jade, vzala svícen a umístila do něj svíčku. Rozsvítila ji, sfoukla zápalku a zamířila ke dveřím.

Jade jí řekla, že v noci neplatí žádná večerka, ale že většina studentů raději zůstává ve svých pokojích. Tvářila se přitom divně, ale tou dobou už byla Corvina tak unavená, že se nevyptávala na podrobnosti. Nebýt té hudby, také by raději zůstala v pokoji. Ne, že by se snad bála tmy nebo čehokoliv, co se v ní mohlo skrývat – prostě jen proto, že byla k smrti vyčerpaná.

Pootevřela dveře a vyhlédla do tmavé chodby. Její pokoj byl na druhém podlaží věže, spolu s dalšími osmi pokoji;
z žádného z nich nebylo slyšet ani hlásku. U schodiště sví-
tilo jedno osamělé světlo, zbytek chodby se utápěl v temnotách.

Corvina pohlédla na svou bílou noční košili s krátkým rukávem a napadlo ji, jestli by se neměla převléknout. V noci vždy nosila noční košile, přes den potom sukně a šaty. Její pytlovité kalhoty jí do šatníku přibyly teprve nedávno a plánovala je nosit, jen když cestuje.

Tak jdeme na to.

Zhluboka se nadechla, vykročila na chodbu a zavřela za sebou dveře. Průvan si pohrával s pramínky jejích dlouhých, rozpuštěných vlasů a ovíjel je kolem jejího těla. Hudba zde byla silnější. Opatrně ji následovala a brzy zjistila, že vychází z horních pater věže.

Chytila lem své noční košile do ruky a pomalu stoupala po schodech; s každým dalším patrem hudba sílila a její dech těžkl z náročného výstupu. Jak to, že hudba nikoho jiného neprobudila? Byli na ni všichni už zvyklí? Anebo ji vůbec neslyšeli? Co když hrála jen v její hlavě?

Jedna.

Dva.

Tři.

Čtyři.

Pět.

Kamenné schody skončily a nahradilo je točité železné schodiště. Stoupala dál.

Šest pater.

Počítala dál, zatímco stoupala výš a výš, až dorazila na
vrcholek věže. Malým okénkem ve zdi zahlédla srpek měsíce na obloze a nekonečnou tmu obklopující hrad. Hudba vycházela zpoza těžkých dřevěných dveří přímo před ní. Zdálo se, že vedou na půdu. Nebyly úplně dovřené.

Vystoupala několik posledních schodů a na chvíli zaváhala. Nechtěla neznámého hudebníka vyplašit a přerušit jeho píseň. Kousla se do rtu, po špičkách došla ke straně dveří, kde byly pootevřené, a nahlédla dovnitř.

U velkého tmavého koncertního křídla seděl chlapec – ne, byl to muž – a hrál. Viděla ho jen z profilu. Schovala svou svíčku za dveře, aby na ni nebylo vidět, a sledovala, jak v záři měsíce preluduje.

Seděl v pološeru nakloněný nad klavírem, od hlavy k patě v černém, rukávy svetru měl vyhrnuté až na předloktí, oči zavřené, jeho rysy byly ostré a hranaté a do tváře mu spadal pramínek černých vlasů.

Byl… úžasný.

Byl tak krásný, až ji zabolelo u srdce, až ucítila šimrání v žaludku, až měla pocit, že se jí vaří krev v žilách. Byl okouzlující jako černá magie; jako by jeho charisma mělo moc ovládnout její duši a omámit všechny její smysly. Byl hrozivý jako málokterý živý tvor; jen z pohledu na něj Corvinu mrazilo a měla pocit, že z ní vysává životní sílu.

Corvina ho jako ve snách sledovala, zatímco jeho prsty tančily po klávesách, aniž by byť jen na chvíli otevřel oči. Teskná, smutná píseň naplňovala prostor mezi nimi a přenášela na ni jeho melancholii.

Jako by v tu chvíli, kdy hrál, existoval přesně na hraně mezi černou a bílou; přála si, aby mohla vstoupit do jeho světa, vidět, co vidí, slyšet, co slyší, cítit, co cítí. Měla pocit, jako by se v ní něco hluboko uvnitř stahovalo, rozevíralo a znovu stahovalo, toužila se ho dotknout a zjistit, jestli
skutečně existuje a jestli se jí nezdá. Už při tom pomyšlení ji svědily dlaně. Musel být přece skutečný! Nemohla si ho jen představovat. Nebo snad ano?

Hudba náhle ustala a jeho oči se otevřely.

Corvina se rychle schovala za dveře a srdce jí bušilo o sto šest.

A do prdele.

Nenadálé ticho bylo dusnější a výmluvnější, než by mělo být možné. Cítila, jak jí pulzuje tlak na zátylku, jak její srdce zběsile bije, jak se jí třese ruka, kterou svírá lem noční košile.

Ticho se protahovalo a Corvina s jistotou věděla, že muž upírá oči na schodiště za dveřmi. Nedokázala vysvětlit, jak to ví, ale byla si jistá. A dokud jeho pozornost nepoleví, nemůže se ani hnout. Ať už to byl kdokoliv, vládl osobním kouzlem, jaké zatím nikdy nepoznala.

Jeho hlas.