Adriana Krnáčová

Temné město

Všechny postavy, příběhy i zápletky, které by ve čtenáři mohly vyvolávat dojem, že se zakládají na pravdě a odrážejí skutečné lidi a děje, jsou jen a pouze výtvorem autorčiny fantazie. Jakákoli podobnost je tedy čistě náhodná a autorkou nezamýšlená.

NEMESIS

Temné město

Copyright © Adriana Krnáčová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0166-5

Obsah

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Epilog

Věnováno mým dětem,

Karolíně, Jakubovi a Martinovi

„Psychopatie je porucha osobnosti, pro kterou je charakteristická absence empatie, povrchní šarm, manipulativní tendence, narušená stresová tolerance, snížený práh strachu, egocentrismus, chybějící pocit viny a svědomí, odchylky interpersonálních vztahů a životního stylu, impulzivita a antisociální chování.“

Skeem, J. L. – Polaschek, D. L. L. – Patrick, C. J. – Lilienfeld, S. O.: Psychopathic Personality: Bridging the Gap Between Scientific evidence and Public Policy. in: Psychological Science in Public Interest 12/3, 2011.

Prolog

Běžela rychle, neohlížela se. Musela se dostat co nejdál od toho domu, kde byla vězněná, ani pořádně nevěděla jak dlouho. Na sobě neměla takřka nic, byla bosá, ale vůbec to nevnímala. Vzdalovala se od temné budovy nedaleko lesa. Na chvíli se zastavila, přikrčila a zaposlouchala do zvuků. Nic neslyšela. Nic, co by nasvědčovalo, že ji někdo sleduje. Přesto věděla, že musí být opatrná.

Soustřeď se, nepanikař! nabádala se v duchu. Musíš se dostat někam k silnici, pryč z toho lesa. Běžela po štěrkové cestě, intuitivně, poslouchala svůj instinkt. Běžela jako o život… Vlastně běžela o život. Nevnímala kamínky a jehličí, které se jí zabodávaly do chodidel. Ruka jí krvácela. Bolest ale ignorovala. Na to nebyl čas. Musela pryč. Co nejdál… Byla už skoro tma, ale její oči se přizpůsobily a viděla jasně. Konečně uviděla konec lesa a asfaltovou cestu. Potřebovala si na chvíli odpočinout, měla pocit, že si to teď může dovolit, když se jí povedlo přiblížit se k civilizaci… Sedla si a opřela se o strom vedle cesty.

***

„Haló, slečno, slyšíte mě?“ Postarší muž se skláněl nad dívkou, u které bylo na první pohled zřejmé, že se jí stalo něco hrozného.

„Vypadá zuboženě, chudák holka. Je vůbec naživu?“ zeptala se vyděšená žena.

„Ano, dýchá,“ odvětil muž. „Musíme ji dostat do nemocnice.“

Opatrně ji naložili na zadní sedadlo postaršího žigulíka a vydali se do nejbližší nemocnice.

Zuzana byla v bezvědomí, v milosrdném nevědomí. Mozek jí vypnul. Uznal, že si potřebovala odpočinout. Na dlouhou dobu.

Kapitola 1

První řadu obsadila nejbližší rodina. Matka přišla v tmavě modrých šatech, které nosívá do divadla. Bylo to narychlo, nestíhala si nic jiného koupit. Kdopak se speciálně připravuje na pohřeb blízké osoby tím, že by si pořizoval smuteční šaty?

Malá obřadní síň byla poloprázdná. Kolem patnácti lidí si posedalo do lavic v co největších rozestupech, jako by k sobě vůbec nepatřili. Pouze rodina se držela pohromadě a ta čítá celkem šest osob. Matka se vsákla do sebe jako prázdný igelitový pytlík. Vedle ní seděl její partner, ona se o něj opírala a držela jej za ruku. Není typ, který ulevuje svému žalu přívalem slz v naději, že se částečně zbaví bolesti a stresu, který ji tíží jako studený balvan. Ještě pořádně nepochopila, co se stalo. Před ní, na úrovni očí, byla umístěna rakev a v ní ležela její dcera. Nešlo uhnout pohledem. Matka upřeně hleděla na ten temný předmět, který oznamoval definitivní konec.

Od okamžiku, kdy se potkala s tou policajtkou v Praze a vyprávěla jí o fotce v novinách, v níž spatřovala jistou podobnost se svou dcerou, uběhly dva týdny. Pak se začal odkrývat děsivý příběh úmrtí mladé ženy, která sice s matkou nikdy nevycházela nějak zvlášť dobře, ovšem to bylo teď zapomenuto. Antagonistický postoj dcera versus matka ostatně není v rodinách neobvyklý, patří k dospívání, k hledání vlastní cesty. Někdy si matky nevšimnou signálů, kterými je dcery upozorňují, že jejich dospívání není úplně bezproblémové. Někdy to ani není v jejich silách… Zaměstnané mámy zahlcené prací, péčí o další potomky nebo stárnoucí rodiče nemají kapacitu zastavit se a postřehnout jemné odstíny měnících se nálad a postojů svých dcer. A pak už je pozdě…

„Prosím, povstaňte,“ zazněl mdlý hlas pracovníka krematoria, jímž vyzval přítomné, aby se naposled rozloučili s tělem, které bude co nevidět spáleno a zpopelněno.

Za instrumentální verze Candle in the Wind, populární písničky, kterou napsal Elton John pro zesnulou Lady Dianu a která se nyní přerývaně linula z reproduktorů a navozovala spíš atmosféru nákupního centra než posledního rozloučení, se rakev hnula a začala pozvolna dramaticky klesat. Matce se podlomila kolena, partner ji zachytil, posadil a něžně objal. Nic neříkal, jen seděl vedle ní. Sestra vzlykala, její muž – záchranář – stál vedle ní a stěží zadržoval příval slz. Tak nesmyslná smrt, pomyslel si. V takovém věku se přece neumírá… Ale pak si uvědomil, že až příliš často bývá svědkem smrti mladých lidí. Zbytečné, nesmyslné, někdy násilné, ale většinou mu nevleze tolik pod kůži. Za těch dvacet let u záchranky se naučil mechanicky zasáhnout a dělat, co se dá. Až po směně jej pak někdy přepadl pocit zmaru a zoufalství. V takových chvílích míval nutkavou chuť se napít, ale vždycky ji překonal. Už patnáct let abstinuje. Nic jiného mu ani nezbývá, pokud nechce zase skončit u Apolináře. Teď mu ale slzy tekly po obličeji, plakal pro všechny ty, které v životě nestihl nebo si nedovolil oplakat. Agáta pro něj byla zosobněním všech těch nesmyslných úmrtí.

Rakev definitivně klesla dolů a závěs se zatáhl. Konec. Konec jednoho života v plamenech, již podruhé. Agáta nezemřela v důsledku dopravní nehody nebo na zákeřnou nemoc. Agáta byla zbita, umučena a nakonec upálena. Rekonstrukce obličeje trvala dlouho a identifikace ještě déle, ale nakonec se povedlo zjistit, že obětí je dvaatřicetiletá žena. Poznala ji její matka, která náhodou zahlédla identikit v novinách. Dosud nebyl zjištěn pachatel, byť všechny stopy směřovaly k zadavateli této brutální popravy, vlivnému podnikateli, který byl v hledáčku policie kvůli jiným deliktům. Jeho jméno se objevilo v odposleších, které nějak nedávaly smysl. Stalo se ale to, co se občas stává u jiných zločinců, které jde obtížně postihnout za hospodářské delikty: udělají chybu jinde. A ta chyba může být osudná – spustí řetězec nečekaných událostí.

Pohřby mají, stejně jako svatby, křtiny a jiné rodinné události, svá pravidla a nalinkovaný průběh. Rozdíl spočívá v tom, že pohřby nejsou příjemné a povznášející. Když je nebožtík starší a jeho smrt nebyla až takovým překvapením, pohřeb se většinou odehraje v poklidné a rezignované atmosféře. Jinak tomu je, když se jedná o mladého člověka, který měl celý svůj život ještě před sebou. Stísněná atmosféra a smutek, který se mísí s nepochopením, zlostí a zoufalstvím, se vznáší nad celým obřadem, který ale ani tak povětšinou nevybočí ze své strojenosti. Bez ohledu na to, zda řeční farář nebo pověřenec krematoria, se vždy jedná o umělou lítost kombinovanou s naučenými frázemi. Nakonec se nelze divit. Pokud se koná několik pohřbů za sebou, i největší profík sklouzne ke klišé.

***

Matěj Hrubý seděl v poslední řadě. O tom, co se stalo Agátě, se dověděl před několika dny od Gabriela. Potkal jej náhodou u vchodu do restaurace Divinis v centru Prahy. Gabriel s Tamarou vcházeli do restaurace, když Matěj se skupinou rozjuchaných poslanců právě vycházel.

„Nazdar, kámo,“ pozdravil Matěj se širokým úsměvem a natahoval ruku směrem ke dvojici. „Jak se vede? Všechno v pohodě?“ pokračoval ve značně ovíněné náladě.

„Máme se dobře, Tamara se konečně rozhodla přestěhovat do Prahy, takže já jsem šťastný a slavíme,“ odpověděl Gabriel a pozoroval Matěje. Nějak mu nešlo do hlavy, že na něm násilná smrt jeho přítelkyně nezanechává žádnou viditelnou stopu. Ani ji nezmínil. Nevěděl dost dobře, jak se ho na ni zeptat, tak to raději nechal být. Vrtalo mu to ale hlavou, a tak později večer poslal Matějovi esemesku, jestli ví, co je s Agátou. Přišla odpověď, že je v Thajsku na delším pobytu. Zřejmě tedy opravdu nevěděl, co se jí přihodilo. Gabriel nechtěl být tím, kdo Matějovi sdělí, že jeho přítelkyně již nežije a že byla brutálně zavražděna, ale musel mu to říct.

Matěj se nakonec dověděl i to, že Agáta do Thajska vůbec nedorazila. Nyní seděl v poslední řadě krematoria. Nepřišel proto, že by byl zdrcen tím, že jeho životní láska je mrtvá, to zcela jistě ne. Byla to „jenom“ holka, s kterou jej pojila zvláštní přitažlivost založená na podobné zkaženosti a bezpáteřnosti. Ani pořádně nevěděl, proč přišel.

Pralo se to v něm. Racionální část jeho já mu říkala, ať sem nechodí, jiná, upozaděná část, ta, kde sídlí svědomí a soucit, mu říkala, že neuškodí, když se tu zastaví. Nakonec se rozhodl jít a poopravit si tak svoji pošramocenou karmu. Necítil žádnou lítost nebo smutek, byl tu jako pozorovatel, který nezúčastněně přihlíží lidskému smutku, jako parazit, který si chce uloupnout štipku z emoce, kterou on sám není schopen zažít. Nefungovalo to, nic nepřicházelo, ani když rakev pozvolna klesala a Agátina matka málem omdlela. Matěj věděl, že s ním něco není v pořádku. Tušil to už dlouho. Nebyl schopen cítit soucit, empatii, účast. Někdy to zdárně maskoval a hrál divadlo. Na pohřbu chtěl znovu zkusit, zda přece jenom něco neucítí. Nic, prázdno. Počkal, až obřad skončí a všichni odejdou. Nechtěl se potkávat s rodinou, cokoli vysvětlovat, vyjadřovat soustrast, kterou ve skutečnosti necítil. Bylo mu to jedno. Neznal je, nikdy se s nimi nepotkal a ani nepotká.

Březnové slunce příjemně hřálo, a když vyšel z budovy, opřelo se mu vší silou do obličeje. Nasadil si tmavé brýle a kráčel k autu. Všiml si, jak v dáli klopotně nasedala matka do bílé oktávky, zdrcená a smutná. Co by asi dělala moje matka, kdyby se to stalo mně, pomyslel si. Ale pak tu myšlenku rychle vytěsnil.

V autě si pustil nějakou stanici, která byla právě v dosahu. Myšlenky mu přece jen zabloudily k jejich krátkému, intenzivnímu vztahu, jehož jmenovatelem byla především tělesná přitažlivost. Oba byli stejní, nebyli schopní cítit nic, co by teoreticky mohlo ohrožovat jejich aktivity ve jménu zisku. Potkali se na nějakém večírku asi před půl rokem. Přitahovala ho svou živočišností a určitou nespoutaností, ona byla nejspíš okouzlena jeho chlapeckým výrazem a tím, že po ní nic nechtěl. O své minulosti moc nemluvili. Byl ale překvapený, když se jeho přítel Gabriel na ni vyptával poté, co se společně potkali na večeři. Ptal se na její minulost, o které Matěj vůbec nic nevěděl. Postupně zjišťoval, že Agáta má více temných stránek, že mu neříká vždy pravdu a že nic neví ani o její rodině. Vlastně ji vůbec neznal. Ne, že by on byl sdílnější, ale přesto nesnášel, když mu někdo něco tajil. Cítil se pak nejistý. Možná to ale byla právě ta nejistota, co ho k ní poutalo. Povrchnost ale nakonec zapříčinila, že koncem roku vztah postupně vyhasl. Vzpomněl si na jednu situaci, kterou vnímal jako velice zvláštní a která mu v podstatě ukázala, co vlastně Agáta dělá a čím se živí. Jednoho večera mu sdělila, že chystá překvapení. Odjeli spolu na Zbiroh a v průběhu večera mu došlo, že organizátorem celé akce byla ona a že to nedělala poprvé. Celý večer byl zvláštní, necítil se dobře. Potkal hromadu vlivných podnikatelů a politiků, ředitelů městských a státních firem, několik svých klientů. Byl překvapený, že se tu kromě pití a jídla objevila ještě jedna služba, která byla zjevně oblíbená mezi všemi. Několik velice mladých holek a kluků bylo součástí nabídky. Nebyl si jistý, co bylo jejich úkolem, až do okamžiku, kdy hledal toaletu a zamířil do prvního patra. Z jednoho z pokojů právě vycházela holčina a upravovala si šaty. Vsadil by se, že neplnoletost doháněla make-upem, který teď měla rozmazaný…

Nevěděl, zda je to organizovaný bordel nebo něco podobného, ale jedno bylo jisté: všichni účastníci se znali a neviděli se poprvé. Odjel, přesněji řečeno prchnul z toho místa bez Agáty, a to byl snad i začátek konce. Pro sebe to vyhodnotil jako nebezpečnou aktivitu, s kterou by neměl být spojován. Potřeboval si uchovat image „slušného“ profesionála, pokud nadále chtěl působit v politickém prostředí.

Co ale mohlo být důvodem Agátina úmrtí? Nic moc o tom nevěděl, jenom že šlo o násilnou smrt. Blížil se k Praze. Myšlenky mu odbíhaly k jeho práci, ke schůzkám, které ho čekaly ještě v ten den. Byl neklidný, jako vždy, když neměl jasno. Netušil, kdo všechno věděl o jeho spojení s Agátou a jak negativně by se to mohlo odrazit na jeho kariéře. Teď potřeboval chránit sebe. Panikařím? Asi jo, pomyslel si. Nic se přece neděje. Když se někdo bude ptát, tak beztak nic neví. Zaparkoval na vyhrazeném parkovišti před sněmovnou. Věděl, že by to neměl dělat, ale domluvil se s policajtem, že jej za malou úplatu nebude prudit. Nejezdil do sněmovny autem často, ale teď neměl jinou možnost. Předseda klubu trval na schůzce a zněl dost naléhavě.

„Objednejte si kafe, nebo co chcete, a vemte místo,“ řekl místo uvítání, když Matěj vstupoval do jeho kanceláře.

„Dobrý den,“ pozdravil Matěj a uchopil nataženou ruku.

Předseda klubu si nalil čaj z konve podivného tvaru s ulomeným kouskem porcelánu na okraji.

Kancelář byla vyzdobená dřevěnými objekty vlastní výroby. Různě velké podivné útvary, které měly zobrazovat výjevy ze života, alespoň tak to sdělovaly popisky, byly rozeseté takřka všude, kde bylo volné místo. Některé na podstavcích, jiné jenom tak volně stály na stole, na zemi nebo na policích. Němé svědectví zvláštní záliby a nepovedeného amatérského vyřezávání se mísilo s pseudobarokním zařízením kanceláře, které dominovala veliká nebarokní kožená sedačka. Matěj do této kanceláře chodil nerad. O výtvarném umění nevěděl takřka nic, ale intuitivně mu bylo jasné, že tyto výtvory opravdu žádnou kvalitu nepředstavují. Cítil se nesvůj, nevěděl, kam s očima. V kanceláři již nebylo volné plochy, kam by mohl spočinout pohledem bez toho, aby byl zneklidněn nebo vyrušen dětinským pokusem o nějaký skvost.

Místopředseda byl dnes nějak skleslý. Jindy sršel bodrými historkami a vtípky, teď seděl s hlavou hluboce zasunutou mezi rameny, jako by ji chtěl schovat. Nevypadal moc zdravě.

„Kdy jste se naposled viděl s ministrem?“ zeptal se Matěje, který byl myšlenkami ještě někde u odhadování škody, kterou mohlo způsobit jeho spojení s Agátou a její nevysvětlená smrt.

„S kterým? Viděl jsem se s několika,“ odvětil Matěj.

„Bakošem, přeci,“ řekl značně rozladěný místopředseda.

„Asi před týdnem,“ opáčil Matěj neúčastně a přehodil si nohu přes nohu. „Chtěl po mně, abych mu zjistil nějaké věci. Tak jsem to udělal,“ dodal, uhladil si tmavý oblek a zadíval se na své drahé pečlivě vyleštěné boty.

Místopředseda byl momentálně opravdu jako bez života. Chyběla mu energie, kterou sršel vždy, když ostatní byli v koncích. Nebýt toho zájmu vyšetřovacích orgánů o jeho obchody, které mu vynesly nemalé bohatství, tak by snad bylo vše, jak má být. Nepříjemné pro něj bylo i to, že se ten příběh rozmazával v mediích a nejspíš tomu někdo – konkurent nebo snad stranický kolega – zezadu pomáhal. Do kšeftů, které se datovaly několik let dozadu, kdy byl ještě zastupitelem malého jihomoravského města, byla namočená celá jeho rodina. Bude těžké vysvětlovat manželce, že má chodit na policii a podávat (zatím jenom) vysvětlení k něčemu, o čem prokazatelně nic neví. Jenom mu podepsala papíry, koneckonců jako vždy. Nikdy se nezajímala o to, odkud plynou peníze na nové auto, na dovolené, kabelky a všechny ty luxusní předměty, které si ale nikdy nemohla vzít do Prahy, když občas doprovázela svého manžela na nějakou povinnou akci. Vrtalo mu to hlavou, ale to nebyl skutečný důvod jeho neklidu a toho, proč si zavolal Matěje. Vadilo mu načasování. Jinak by si tím ani moc nelámal hlavu. Měl nakonec armádu právníků s kontakty, kteří měli zase další kontakty na úřadech, policii a soudech. Teď ale šlo o něco jiného, o veliký projekt, na němž by se dalo vydělat hodně, i pro stranu by se dalo něco ulít.

„A co vám řekl ohledně té privatizace?“ zeptal se místopředseda.

„Nic moc. Jenom že se ještě musí sejít s klíčovými vyjednavači ze stran zájemců a pak domluvit provize pro jednotlivé zainteresované. Že bychom se měli vidět za týden a dokončit ten deal,“ popsal Matěj setkání s ministrem vnitra.

„Byl u toho Farkaš?“

„Ne, ten byl na dovolené, měl se vrátit za dva týdny. Možná už je zpátky, ale neozval se mi,“ řekl Matěj a upil kávy.

„A co Krocan? Ten hraje jakou roli?“ zeptal se jen tak mimoděk místopředseda.

„Předpokládám, že vyjednává pro nějakou skupinu, aby si uloupli nejlukrativnější část koláče,“ odvětil Matěj a zrak mu spočinul na dalším nepovedeném kusu dřevěné sochy.

Příšerná kancelář, pomyslel si, ještě chybí parohy a vycpaná ryba, která na povel zpívá vánoční koledy. Nevědomky se usmál. Samotného ho ta představa pobavila. Nebyl si jistý, zda je celý národ nakažen tímto neuměním a kýčem, nebo zda jde jenom o individuální estetické selhání. Tato kancelář se ovšem jevila jako kolébka národního nevkusu. Jak je možné, že tento v podstatě vzdělaný a mimořádně schopný člověk, který je vždy skvěle oblečený, má tak příšerně zařízenou kancelář? V devadesátých letech, kdy se trh s uměním pomalu probouzel, bylo zvykem nakupovat vše, co mělo „jméno“. Ti, co přišli k penězům, je utráceli v nově vytvořených galeriích, kde bylo možné najít to, co bylo „in“. Mezi originály se objevovaly falzifikáty modernistů a úplatní „odborníci“ ochotně, za tučný honorář, vystavovali certifikáty, které měly dokazovat pravost pořízeného opusu. Druhou, neméně úchylnou a pofidérní zálibou bylo objevovat v sobě uměleckého ducha. Ten se zázračně zjevoval s popularitou, mocí nebo bohatstvím i u jedinců, kteří se před „osvícením“ chovali celkem racionálně. V případě místopředsedy šlo o nějaké zvláštní nutkání, kterým si patrně kompenzoval přetrvávající stres, jehož se jinak než vyřezáváním nedokázal zbavit. Pozitivní na něm ale bylo, že snad sám sebe za umělce nepovažoval.

Matěj si vzpomněl na výstavu, kterou místopředsedovi nedávno zorganizoval jeden lokální galerista. Všichni věděli, že se jedná o úlitbu nejsilnější politické straně. Nemělo to nic společného s podporou umění, neboť o tuto oblast jevila strana pramalý zájem. Výstavou podivných výtvorů sice galerista degradoval profil své galerie, kde dosud vystavovali snad jenom výtvarníci, ale udělal si nikoli bezvýznamné očko v povědomí vlivného politika. Recenze, které vyšly po vernisáži, byly zdrcující. V podstatě ani jeden recenzent nepopisoval prezentovaná díla, všichni se věnovali pozadí bizarní podívané, kde se sešla celá pražská byznysovo-politická smetánka. Někteří přítomní šli tak daleko, že si dokonce pořídili nejedno dílko za astronomické sumy, které vzápětí putovalo na nějakou blíže nespecifikovanou „charitu“.

„Alespoň jsem si ověřil cenu,“ usmíval se potutelně autor, když se ho ptali, proč měl potřebu vystavit své výtvory.

V podstatě měl pravdu. Potřeboval si neformálně zajistit a veřejně deklarovat věrnost svých pragmatických podnikatelských kontaktů. Určitá forma demonstrace politické síly. Někde se takzvaně líbal prsten, jinde se kupovaly výtvory amatérského dřevořezbáře, které obratem zmizely kdesi ve sklepení chalup nebo v ideálním případě jako krmivo pro krb.

„Potřeboval bych se s ním sejít, ale na nějakém bezpečném místě. Nerad mu volám, poněvadž nevím, kdo všechno poslouchá, takže posílám vás se vzkazem, ať si řekne, kdy a kde. Je potřeba to dotáhnout a nebude to snadné,“ ukončil místopředseda schůzku a přestal hladit dřevěnou sochu ve tvaru falusu.

Matěj odešel se zadáním, které bylo lehce splnitelné. Když vytáčel číslo na sekretariát ministra, trvalo celkem dlouho, než to někdo zvedl. Sjednal si návštěvu za dva dny brzy ráno, v osm.

Kapitola 2

„Davide! Nezapomeň, dnes máš doučování z fyziky!“ zakřičela Klára z kuchyně na svého syna, když si připravovala už druhé espresso.

„Já vím, mami. Budu doma kolem šesté, po tréninku. Zavolám ti, čau.“ Bouchnul dveřmi a byl pryč. Nezavolá, pomyslela si Klára. Puberťáci nemají potřebu volat rodičům jenom tak. Volají, když něco potřebují. Věděla ale, že v šest bude doma, ani ho nemusela kontrolovat. Je spolehlivý. Dobře ví, že když chce na Keplerku, musí udělat zkoušky s vynikajícím výsledkem. Uklidila zbytky po snídani, sedla za stůl a srkala kávu z malého šálku. Včerejší večer byl dlouhý, ale příjemný. Byla na večeři, která se protáhla.

Nikdo je nevyháněl, a tak zůstali až do jedné hodiny. Povídali si, pili víno, bavili se. Zvedli se až poté, co je číšníci po dokončení „zrcadla“ slušně upozornili, že už chtějí jít taky domů. Klára si už dlouho s nikým nevyšla na rande.

Ano, nazvala to rande, i když nemusela. Jejímu oddělení se povedlo vypátrat totožnost dvou zdevastovaných lidských těl a poodkrýt možnou příčinu jejich brutální smrti, což by se bez pomoci jeho ústavu nepovedlo. A to bylo potřeba oslavit. Už ale byla dost stará a zkušená na to, aby si přiznala, že to nebyl jediný důvod, proč souhlasila s jeho pozváním. Ve chvíli, kdy se ona, komisařka na krajském oddělní vražd, poprvé setkala s docentem Poljakem, visela ve vzduchu zvláštní přitažlivost. Klára znala Poljaka už z dřívějších dob, kdy studovala biologii na Přírodovědecké fakultě Univerzity Karlovy a navštěvovala kurzy forenzní toxikologie. Byl tehdy asistentem a jeho přednášky byly plně obsazené především studentkami. Ne, že by měly tak akutní zájem o forenzní stomatologii, jako spíš o něj.

„Nejela bys se mnou na výlet? O víkendu jdu s kolegou na závody do Budějovic. Něco jako duatlon, plavání na pět kilometrů a půlmaraton. Děláme to, abychom dodali našemu životu trochu vzrušení a samozřejmě se navzájem hecujeme, jak jinak. Je to můj nejlepší kámoš a skoro všechno děláme spolu,“ usmál se potutelně, když si uvědomil, jak asi působila ta věta.

„Patologie není nějak zvlášť vzrušující, tedy pokud nám nepřinesete něco jako minule. To je pak výjimka,“ vysvětlil, upil ze skleničky a upřel pohled na Kláru.

Tak jak? Půjdeš? Nebo mi řekneš ano a pak na poslední chvíli odřekneš? tipoval v duchu. Tázavě se na ni zahleděl a čekal odpověď, která zatím nepřicházela.

„Šla bych ráda, ale nemohu,“ řekla po malé přestávce Klára. Tu chvíli potřebovala, aby si srovnala myšlenky a neudělala žádnou chybu. Líbil se jí, ale byla nejistá. Intuitivně nabídku odmítla. Ne, že by nechtěla, ale vůbec nebyla připravena vyjet si s nějakým mužem na víkend. Potřebovala více času, chtěla ho postupně poznávat, pak snad někdy možná s ním pojede na výlet. Nechtěla ho ale odradit, tak rychle začala vymýšlet nějakou rozumnou výmluvu.

„Tento víkend patří synovi. Už dlouho plánujeme něco spolu podniknout. Prakticky se v týdnu nevidíme. Jenom ráno prohodíme několik vět. Večer se někdy vracím pozdě a on už spí,“ řekla omluvným tónem.

„Chápu, tak někdy jindy. Ale na večeři nebo oběd spolu můžeme častěji?“ šibalsky se usmíval a upíral na ni modré pronikavé oči. Tak úplně jí toho syna nevěřil.

„To jistě, ráda,“ chvatně odpověděla Klára a sklopila oči. Začalo jí být teplo. Co se to krucinál děje? Tušila, o co jde. Ocitla se na pokraji zamilovanosti do tohoto pohledného a jistým způsobem i tajemného chlapa. Dívala se na svůj látkový ubrousek, jak použitý ležel na stole, na jeho záhyby, na stůl, který po jídle osiřel. Cítila jeho pohled a neodvažovala se zvednout zrak. Nakonec se vyhecovala a podívala se přímo do obličeje muži, který se pobaveně usmíval.

„Tak příští týden ve stejnou dobu,“ pronesl spíš jako konstatování než otázku.

***

Svlékal se mechanicky, tak jak byl zvyklý. Svlečené svršky skládal do malých, uhlazených útvarů, které vršil na sebe, aby je pak najednou vložil do skřínky. Do bot vložil složené ponožky a košili pověsil na ramínko. Vklouznul do pantoflů, vzal si ručník, tenkou plaveckou čepici, brýle a kráčel směrem k bazénu. V šest ráno tu byl klid. Plavecký bazén Šutka patří městu a je jeden z nejlepších. Trvalo to sice poměrně dlouho, než se nakonec postavil, ale byl z nerezu a ideální pro trénink plavců. Ráno od šesté do osmé bylo několik drah rezervováno pro plavce, kteří zde brázdili vody v pravidelných intervalech dle pokynů trenéra. Pomalá vytrvalá kadence se střídala s rychlými úseky a nezasvěcenému pozorovateli by se mohlo zdát, že se ani tak moc nenamáhají. Opak byl pravdou. Trénink nikdy není jenom tak. Někdy se ovšem plave lépe, jindy hůře.

Docent Poljak už nezávodil. Znal se ale s několika plavci a jejich trenéry ještě z dob aktivní sportovní kariéry, takže on a jeho kolega se mohli přidat. Plaval dobře, možná lépe než ostatní. Dlouhé svalnaté paže rozrážely vodu jako lopaty parníku, ladně klouzal po hladině, ze strany na stranu, nádech, dvě tempa a znovu nádech. Stereotypní pohyb ve vodě měl v sobě něco meditativního.

Po hodině a necelých dvou kilometrech přirazil k okraji bazénu, zastavil Garminy a pozdravil se s několika kamarády. Jáchym, kolega z ústavu, už také doplaval. Vylezli z vody, vzali ručníky a zamířili do šatny. Bylo něco po sedmé hodině, když Jáchym vhodil dvacku do automatu a zatlačil na knoflík kávomatu umístěného nedaleko pokladen. Sedli si na chvíli na plastové židličky a srkali sladký teplý nápoj, který se tvářil jako káva. Poté co si vyměnili informace, kdo jak plaval, srovnali si časy a domluvili detaily víkendového programu, Jáchym přešel k pracovním tématům.

„Jak vypadá dotace na ty nové přístroje a na výzkum? Měli jsme příslib na dvacet milionů a dovídám se, že nám dají sotva deset,“ tázavě se zadíval na přítele.

„Ještě na tom pracuji, ale jsme poslední na konci potravinového řetězce,“ odvětil docent a vzpomněl si na nepříjemný rozhovor s děkanem fakulty, který se ho snažil přesvědčit, že jeho požadavky jsou přemrštěné. Docent neměl ve zvyku zvyšovat hlas, stávalo se to jenom výjimečně. A tohle byla jedna z takových výjimek. Děkan nebyl ve veliké oblibě snad u žádného člena vědecké rady, natož u těch vedoucích pracovišť, kteří by rádi získali více prostředků z evropských fondů, ať už na přístroje, nebo na výzkum. Měl povahu typického českého politika. Slibem nezarmoutíš, a když něco nevyjde, hodíš to na okolnosti nebo na někoho jiného. Celý problém ale tkvěl v jeho lenosti a vrozené vychcanosti – strategie, jak si z koláče uloupnout „kousek pro sebe“. Raději se potkával s poslanci v parlamentu a pracoval na tom, aby se tam jednou sám octnul, než aby něco dělal pro fakultu. Nelíbilo se to nikomu, ani rektorovi, u něhož se sbíhaly všechny stížnosti kolegů, ale zatím nad ním držel ochrannou ruku. Byl to jeho švagr.

„Jak je možné, že ty peníze nedostaneme?“ zeptal se docent.

Děkan se na něj díval drobnýma očima za tlustými brýlemi s výraznými obroučkami. Oči mu mrkaly bez náznaku emoce. Byl asi ve stejném věku, kolem padesátky podobně jako docent, ale vizuálně patřili do dvou odlišných světů. Docent byl o dvě hlavy vyšší, svými dvěma metry ostatně převyšoval skoro každého na fakultě. Děkan měl rozpitou a rozežranou neforemnou postavu, kterou umně kašíroval oblekem. Bylo mu nepříjemné dívat se na dvoumetrového docenta zespodu, proto pokynul, aby si sedli a v klidu si vše vysvětlili.

„Nedáte si kávu?“ pokusil se děkan zmírnit rostoucí napětí.

„Ne, děkuji, již jsem měl ráno po plavání,“ odvětil docent suše. „Tak jak je to možné? Odevzdali jsme vše načas, říkal jste, že to vyjde a vše bude v pořádku…,“ pokračoval.

„Jo, vše taky bylo v pořádku, ale byl upřednostněn jiný projekt,“ řekl klidně děkan i s vědomím, že lže. Byl to on, kdo jejich žádost zařadil na poslední místo a dva členy hodnoticí komise přesvědčil, že bude lepší, když podpoří jiný projekt, a na psychiatrii a patologii bude stačit deset milionů. Patologie sama sice žádný výzkum nedělá, ale její zaměstnanci jsou v různých, často i mezinárodních týmech. Je to klíčové pracoviště jak pro fakultu, tak pro spolupracující složky státu, především kriminálku.

„Víte, pane děkane, já si myslím, že to bylo jinak. Nebylo to poprvé, co náš projekt byl buď vyřazen, nebo krácen. Obrátím se na komisi, aby mi vysvětlili, jak je to možné. Nechci s tím otravovat rektora, má dost jiných starostí, ale když se mi něco nebude zdát, budu ho informovat,“ dodal docent a na konci věty zvýšil hlas. Výhrůžky mu moc nešly.

„Mohu vás ujistit, pane docente, že vše proběhlo tak, jak mělo. Já nemám žádný vliv na hodnoticí komisi. Jak bych mohl?“ usmál se úlisně, ale ne moc přesvědčivě. Lhát uměl dobře, ale nedařilo se mu to skrývat vůči lidem, kteří jím zjevně opovrhovali, nebáli se ho a kteří – a v tom se řadil docent na první místo – byli schopni se dívat přímo do hloubky jeho nepříliš čisté duše. Od té doby, co mu agenda evropských fondů spadla do klína, stoupal na pomyslném sociálním stupínku. Najednou nebylo problém odletět na krátkou víkendovou dovolenou do Dubaje nebo lyžovat do Rakouska několikrát za sezonu. Manželka byla taky spokojená. Dostala nové auto a ani se moc neptala, odkud na to najednou vzal. Byl mazaný, neukazoval se s drahými hodinkami nebo novým fárem. Chodil oblékaný ve stejném nenápadném stylu, střídal dva obleky a několik košil. Po několika dalších bezvýznamných větách, v nichž ho děkan ujišťoval, že v příštím kole na ústav bude určitě blahobytně pamatováno, se rozešli podáním ruky.

Je zvláštní, že u někoho podání ruky nic neznamená, pomyslel si docent, když odcházel z pracovny a děkanova sekretářka za ním zavřela dveře. Bude se muset začít více zajímat o to, co se na fakultě děje. Moc se do akademické politiky nemíchal, a věděl proč. Akademická půda je stejně horká jako ta parlamentní. Nevraživost, zášť a závist na úspěchy jiných jsou přítomné od nepaměti, ale teď se ocitly ve hře ještě nemalé peníze z fondů. Už delší dobu panuje podezření, že děkan je tou žábou na prameni. Docent byl dalek jednoznačných úvah. Je snadné nařknout někoho z nekalosti, ale důležité je mít důkaz. A na to se chtěl zaměřit. Nebyl žádný vyšetřovatel a bylo mu jasné, že si to vyžádá spoustu času, který by mohl věnovat práci, sportu nebo jiným aktivitám.

Nazdar, zastav se, až přijdeš. Esemeska od kolegy Jáchyma Procházky, vedoucího patologa, přerušila jeho úvahy nad tím, jak vnese světlo do systému rozdělování evropských fondu v rámci fakulty. Nasedl do své ne zrovna zánovní oktávky a pustil si instrumentálku od Pata Methenyho. Potřeboval přijít na jiné myšlenky. Vzpomněl si na Kláru – na její úsměv, pihy, které jemně okupovaly celý její obličej, bílou kůži a ty neodolatelné rusé vlasy. Hned se mu zlepšila nálada a těšil se na příští týden, kdy zase spolu půjdou na večeři.

Zaparkoval před ústavem, krátce se stavil v kanceláři, kde už měl připravenou svačinu a zprávu z porady, kterou vedl Jáchym. Najedl se, vypil čaj a vypravil se za kolegou do pitevny v podzemí.

Pozdravil, když vcházel do místnosti, které dominovaly tři nerezové stoly. Na jednom z nich se právě pracovalo. Jeden z asistentů vážil plíce, následovalo srdce. Zapisovatelka zaznamenávala údaje, které jí diktovala vedoucí pitvy, kolegyně Závodská.

„Co to máš, Alenko?“ zeptal se kolegyně, která spolu s Jáchymem tvořila trojici starších a zkušených patologů ve vedení ústavu.

„Nehoda, muž, věk třicet dva let. Motorkář. Nejspíš vhodný dárce pro několik pacientů, tak musíme pohnout.“

„Cos potřeboval?“ otočil se na Jáchyma.

Kolega se právě chystal zapít oschlý makovec kávou z velikého hrníčku s nápisem Boss. Stejný hrníček měl i docent. Oba ho dostali kdysi právě od Alenky. „Přišlo nám něco zajímavého,“ pronesl vedoucí patolog. „Pojď se na to podívat.“

Odešli k jednomu z chladicích boxů a doktor Procházka vyndal krabici, která obsahovala dvě další krabičky, v nichž ležely malé kousky nějaké tkáně.

Docent se tázavě podíval na kolegu. „No, jsou to poslední články malíčku, tedy ze dvou rukou – nejsou totožné,“ řekl patolog věcně. „V průvodním dopise stálo, že by byli rádi, kdybychom mohli zjistit maximum možného.“

„A odkud to přišlo?“ zeptal se docent jakoby mimoděk a zadíval se na dva kousky článků prstů, které ležely v oddělených krabičkách v nějakém roztoku.

„To je dobrá otázka. Nikdo to neví. Dorazilo to poštou jako balíček, na tvoje jméno, šéfe. Tvoje sekretářka málem upadla, když to rozbalila. Posunula to hned sem k nám,“ hlesl suše patolog.

„No, jsou naložené v nějakém láku,“ řekl nakonec Procházka. „Tak ať se podívá jeden z tvých mlaďochů a zkusí zjistit maximum,“ odvětil a byl na odchodu.

„Tak se do toho pusť,“ řekl pobaveně docent. „A nevíme, kdo to poslal?“

„Už jsem ti řekl, že to přišlo dnes bez odesílatele,“ odtušil Procházka a strčil články zpátky do krabičky.

„Dám to asistentům, ať se s tím pobaví,“ řekl patolog a odešel za kolegyní, která právě zkoumala další část těla zesnulého motorkáře.

Kapitola 3

Otočil se na druhou stranu postele a položil ruku na prázdné, ještě teplé místo. Tamara vstávala vždy první. K jejím ranním rituálům patřil dvacetiminutový strečink, sprcha a příprava snídaně. Gabriel byl rád, že se nakonec přestěhovala za ním do Prahy. Z postele ho vytáhly zvuky kuchyně a dotěrně svůdná vůně kávy linoucí se celým bytem.

Bylo něco po sedmé hodině. V práci se nemusel objevit dříve než v osm. Nikdo to moc nehlídal, přesto si dával pozor a kolem osmé byl vždy v kanceláři, pokud neměl nějakou jinou práci v terénu. Od reorganizace policie se zavedly nové móresy i na NCOZ a Gabriel nepatřil právě k oblíbencům nového vedení. Nyní se nahlíželo na případy spíš „politicky“. Nelíbilo se mu to, policajti jsou přece ti hodní a mají honit zločince, ne se s nimi spolčovat a vyjednávat podmínky. Dokázal pochopit, že spolupracující obviněný je institut, který usnadňuje v některých případech průlom ve vyšetřování, ale někteří podezřelí se velice často uchylují k této výhodě a práskají každého, koho kdy potkali.

Práce ho moc nebavila. Od okamžiku, kdy dokončil případ „Dopravák“, který vzedmul nejednu vlnu v politicko-byznysovém světě, nastalo ticho. Vrchní státní zastupitelství se v tom určitou dobu rýpalo, aby případ nakonec uložilo k ledu. Pro Gabriela to bylo veliké zklamání. Pracoval na té analýze více než rok, ale patrně nikdo neměl zájem řešit nestandardní postupy v největší pražské dopravní společnosti. Časem pochopil, že pokud bude společnost vlastněná městem a do dozorčí rady budou dosazováni nominanti politických stran, nebo tam nalezou dokonce sami politici, nebude zájem cokoli měnit. Je to dobře promazaný stroj, do slova a do písmene. Ale přesto ho to nenechávalo chladným. Od okamžiku, kdy se zahájilo a zase rychle odložilo vyšetřování, uplynulo již několik měsíců. Měl by se spojit s Fišerovou a zjistit, jak by se dalo píchnout do vosího hnízda tak, aby to ani státní zástupci, ani vyšetřovatelé nemohli ignorovat, pomyslel si při oblékání.

„Breakfast is ready!“ slyšel Tamaru z kuchyně. Byl šťastný, že je s ním v Praze, byl to jeho klidný pól. Pracovala nyní v mladém, velice úspěšném start-upu, který získal velikou zakázku od amerických investorů na vývoj nějakých aplikací. Byla to práce, o které snila. Korporace, v které pracovala v Kyjevě, jí moc šancí k rozletu nenabízela. Jakmile objevila inzerát nabízející práci v Praze, ihned se přihlásila. Jasně že ji vzali. Kdo by nestál o mladou, kreativní a velmi talentovanou programátorku.

„Nezajdeme na večeři?“ zeptal se Gabriel, když si mazal Philadelphii na plátek celozrnného chleba a následně ho dekoroval kouskem šunky. Dal si hlt černé kávy, na kterou se už od probuzení těšil.

„Pojedu si po práci zacvičit, ale pak můžeme. Budu hotová kolem osmé.“

„Tak jo, mám tě někde vyzvednout?“

„Záleží, kam půjdeme, snad ne mimo město!“ dodala s okouzlujícím úsměvem a přidržela si ručník, kterým měla omotané vlhké vlasy. Ještě si nestihla převézt všechny věci z Kyjeva, takže seděla naproti němu v jeho obrovském županu, v němž se ztrácela.

„Ne, jistěže ne. Klára se mnou chce něco probrat, a tak jsem si myslel, zda bys nešla s námi.“

„To raději jděte sami, moje čeština není ještě tak dobrá a nechci, abyste se kvůli mně trápili v angličtině. Půjdu domů, udělám si pizzu a najdu si něco na Netflixu. Že pozdravuji.“

Měl rád tuto nekomplikovanou ženu. Jiné holky by nejspíš vyšilovaly, kdyby se dověděly, že je domluvený na večeři se svojí atraktivní kolegyní.

***

Dorazil načas. V malé francouzské restauraci v Karlíně bylo akorát tolik lidí, aby vytvořili příjemnou atmosféru. Klára tu ještě nebyla, uvelebil se tedy poblíž velikého okna s výhledem na hlavní ulici. Objednal si skleničku bílého a vytáhl telefon z náprsní kapsy saka. Zvykl si chodit oblečený vždy stejně – džíny, košile a sako, případně bunda. Nějak si nemohl navyknout na ten styl, do kterého se halí někteří policajti v domnění, že budou nenápadní a splynou s davem. Tričko a kapsáče, k tomu nějaká vybledlá mikina… tak to ne. Vždy se podivoval nad tím, že ti chlapi vypadali jako ubožáci dobrovolně. Někteří z nich často zapomínali na holiče, tak to pak dopadalo ještě hůře.

Otevřel si zatím zpravodajství v mobilu a vyskočila na něj zpráva, která bude ovládat mediální prostor dalších několik dnů. Ministr vnitra byl nalezen mrtvý ve své pracovně a jeho vedoucí kanceláře je nezvěstný. Začetl se do článku, který nic moc neříkal, jenom základní informace, že ministr byl nalezen svojí sekretářkou ve své pracovně pozdě odpoledne poté, co se vrátil z nějaké schůzky. Prý si v posledních dnech stěžoval na nevolnost. Konec zprávy.

„Ty kráso, to bude vzruchu,“ pomyslel si a zavzpomínal, kdy naposledy se něco podobného stalo. Bylo to nedávno, když nově designovaný ministr podlehl infarktu. Spekulací bylo hodně, nakonec jej pohřbili, a dnes už by po něm ani pes neštěkl. Ale ministr vnitra, to je jiná káva. To bude náročné.

Klára dorazila s malým zpožděním v dobré náladě a sedla si naproti němu. Ani si jí pořádně nevšiml, byl zahloubán do článku.

„Co je tak důležité, že mě ani nepozdravíš?“ zeptala se s úsměvem, ráda, že vidí kolegu.

Gabriel zvedl oči a usmál se na ni.

„Ahoj, nic podstatného, jenom že našli ministra vnitra mrtvého v jeho kanceláři,“ řekl Gabriel.

„Cože? A co se píše?“ zeptala se Klára zvídavě. Zrzavé vlasy měla v culíku a brýle na čtení na čele, jako vždy. Aby byly po ruce, jak říkávala. Pihy na tváři měla výraznější.

„No nic moc z toho článku není jasné, znáš to.“

Ano, znala to. Na informace je uvalené embargo do té doby, než se zjistí, co se vlastně přihodilo, zda to byla přirozená smrt, sebevražda nebo cizí zavinění. A jelikož nikdo nic neví, bude se spekulovat a experti na všechno budou zvaní do televize, aby vysvětlili, jak se to mohlo stát, jaké to bude mít dopady na koalici, na ranní stolici obyvatel a tak podobně.

„Tím si snad nenecháme zkazit večer,“ řekla a vzala si jídelní lístek.

Oba si dali biftek se salátem a skleničku vína. Restaurace se plnila a za chvíli se původní diskrétní šum rozrostl v hlasitý mumraj.

„Jak se vede?“ zeptal se Gabriel a odložil telefon.

„Mám nového šéfa a je to idiot,“ vystřelila Klára informaci, která ji tížila patrně nejvíce.

„Kdo to je? Známe ho?“

„Haček, Miroslav Haček, přišel z Brna,“ řekla na vysvětlenou.

„No potěš, z Brna,“ zněla strohá odpověď, v které bylo řečeno vše, včetně předsudků vůči hlavnímu městu Moravy.

„A co dělá, že je to idiot? Balí tě?“ usmál se Gabriel, ale Klára nenaskočila na humornou notu. Šéf jí opravdu dost ležel v žaludku.

„No, zatím ne, pokud nepovažuješ za balení zjevné přehlížení a poznámky typu, že ženy na vraždách nemají co pohledávat. On toho už prý zažil, jak kolegyně raději emigrovaly za plotny, a podobné kecy…,“ odvětila nasupená Klára.

Gabriel znal tyto typy. Podivná individua po padesátce s jasným názorem na ženské kolegyně, většinou zbabělci a náfukové. Nic moc nedělali, zajímaly je snad už jen výsluhy a důchod. Klářinu šéfovi chyběly dva roky. A ty si rozhodně nechtěl pokazit nějakou ambiciózní nebo jenom pracovitou ženskou.

„Já moc novinek nemám, ale chtěla jsem se spíš zeptat, zda tě to ještě baví na ‚kopci‘. Potřebovali bychom další lidi do týmu, tak jsem si myslela, jestli by ses nechtěl přesunout,“ usmála se na něj a čekala, že to ihned zamítne.

„Popravdě, už jsem uvažoval, že změním působiště. Nabízejí mi místo v poradenské firmě na forenzních auditech, ale víš, jak to je. Vždy se to dělá na zakázku. Buď se něco má najít, nebo taky ne, a to mě nebaví.“

„Byli bychom kolegové a to by bylo prima, co myslíš? A hlavně zůstal bys policajt…,“ nepolevovala Klára ve svém přesvědčování.

Zbytek večera se bavili o svých životech, o Tamaře, o Klářině synovi Davidovi a jeho sportovních úspěších, o práci.

Na cestě domů uvažoval o Klářině nabídce. A nakonec si řekl, proč ne. Jen to musí doma probrat s Tamarou.

Od loňského roku, kdy jeho nadřízený plukovník Lacina nadobro odešel do důchodu, ho nic na NCOZ nedrželo. Jeho nový šéf byl nesmírně ctižádostivý, ale spíš než výsledky ho zajímala politika. Neměl nijak výjimečné řídicí schopnosti, žádnou školu pořádně nedodělal a z kombajnisty se postupně vypracoval až na náměstka NCOZ. To není špatná kariéra, kdyby nebyla vydlážděna pověstnými mrtvolami, které zanechal na cestě k vysněné pozici. Jeho hlavní charakteristikou bylo, že místo faktů a důkazů velice často dal na svůj nepříliš dobrý instinkt. Nebyl hloupý, pouze byl tak zaslepen sám sebou, že nepochopil, že jeho úspěch znamená v první řadě úspěch celého týmu.

Poprvé se s Gabrielem setkali při jeho „inauguraci“, když byl představen jako Lacinův nástupce. Všichni věděli, že přijde někdo nový, ale doufali, že to bude spíš někdo „zevnitř“, tedy z baráku, a ne někdo zvenčí. A tenhle přišel z Brna. To je snad prokletí. Krátké představení zakončilo podání ruky a příslib „kdykoli přijďte, mám dveře vždy otevřené“. Ale zůstalo jen u toho příslibu. Porady byly vedené nekoordinovaně a nepřipraveně. Rozdělané případy se někdy vlekly několik měsíců, než se udělal nějaký další úkon, nové případy se přidělovaly kolegům, kteří byli až příliš nezkušení, aby v nich dosáhli zásadního průlomu. Gabriel z toho neměl dobrý pocit. Potřeboval si ověřit, zda jeho projekt „Dopravák“ má vůbec ještě šanci, aby se došetřil, kdyby jej nedejbože státní zastupitelství nějakým zázrakem opět otevřelo.

Když dorazil před kancelář náměstka, dveře byly jenom přivřené. To tedy nelhal, problesklo Gabrielovi hlavou. Vešel dovnitř, na sekretariátu nikdo nebyl a dveře do pracovny náměstka byly zavřené. Zaklepal a čekal. Opět zaklepal a čekal. „Vstupte,“ slyšel náměstkův hlas.

„Měli jsme domluvenou schůzku,“ začal Gabriel rozhovor, když se uveleboval na židli před jeho stolem.

Náměstek neodpověděl, jeho hubené šlachovité prsty bojovaly s klávesnicí. Bylo mu kolem čtyřiceti, a co bylo nejvýraznější na jeho obličeji, byly hluboce posazené oči a velice výrazný nos. Dalo by se říct, že obličej mu hyzdil obrovský rypák, který mu na minulém působišti vysloužil přezdívku „Tapír“. Byl svobodný, bezdětný a někteří si dokonce mysleli, že patřil k takzvané čtyřprocentní menšině, ale to se mýlili. Prostě jenom neměl štěstí na ženské. Po chvíli, která se Gabrielovi zdála jako celá věčnost, náměstek zvedl pohled a tázavě se na něj podíval.

„Tak co potřebujete, kolego?“ zeptal se nepříliš přátelsky.

„No, chtěl jsem se zeptat, zda se budeme věnovat i některým starším případům, které byly odloženy, ale které jsou stále aktuální,“ začal Gabriel s oťukáváním terénu.

„Jaké starší případy máte na mysli?“ zeptal se a neskrýval podráždění nad takovou otázkou.

„No, existuje několik případů, které byly odložené, abych tak řekl, převážně z politických důvodů, ale které by bylo záhodno došetřit, protože se jedná o ne úplně triviální propojení organizovaného zločinu s politikou…,“ pokračoval Gabriel.

„Odložené z politických důvodů, hm…,“ náměstek zpozorněl. Podíval se na Gabriela a začal tušit, že má před sebou mladého a ambiciózního vyšetřovatele, který může představovat problém, tedy především pro něj.

„Můžete být konkrétnější?“ vyzval ho náměstek. Gabriel nevěděl, do jaké míry tomuto člověku může důvěřovat, ale moc dobrý pocit z něho neměl, už kvůli jeho profesní minulosti, která nebyla zrovna dvakrát hvězdná. Měl za sebou několik zmrvených akcí na protidrogovce, kde začínal svoji kariéru, no a pak to nejdůležitější. Spojil se s nespokojenými státními zástupci z Ostravy a pustili se do veliké akce: šťára na hejtmanství a domovní prohlídky u hejtmana a jeho sekretářky, aby z toho nakonec postupně vycouvali, neboť miliony z korupčních případů, o kterých tvrdili, že je zajisté najdou, nikdy neobjevili. Celou akci provázela veliká mediální pozornost a hlavní aktéři, tedy on a státní zástupce, se netajili tím, že se jim tato pozornost nesmírně zamlouvá. Ještě předtím, než byly pořízené nějaké relevantní důkazy, uspořádali tiskovku, na které nešetřili vzletnými frázemi o průlomových zjištěních a podezřeních, které se nakonec nikdy nepotvrdily. Celý případ měl ještě dohru, neboť hejtman odstoupil, sekretářka se psychicky zhroutila a případ se po soudech táhl několik let. Takže sečteno a podtrženo, prvotřídní průser. A nyní tedy tento patlal seděl naproti Gabrielovi jako jeho nadřízený. Koho to napadlo, udělat tohoto blba náměstkem právě zde, kde je potřeba prokázat kromě schopností i nějaký instinkt, notnou dávku integrity, pak ještě odvahu a profesionalitu? Gabriel se rozhodl nezeptat se přímo, zkusil jenom zjistit, co tento člověk ví o kauze „Dopravák“.

„V minulosti se řešily nějaké kauzy kolem městských firem, i na Dopravním podniku. A nebylo to dořešené, tak mě zajímá, zda se do toho opět pustíme,“ opatrně našlapoval v minovém poli.

„Nevím sice, co máte na mysli, ale je to určitě politicky citlivá věc…,“ opáčil náměstek a nespustil oči z Gabriela. Nos mu lehce zrudnul a vystoupil z obličeje jako lampion. Opravdu vypadá jako tapír, pomyslel si Gabriel a měl co dělat, aby se nerozesmál.

„No ale to by nás nemělo zajímat, zda je to politicky senzibilní…,“ opáčil Gabriel.

„No vás to zajímat nemusí, ale mě ano. Vše souvisí se vším…,“ nedokončil náměstek výmluvnou větu a postavil se, čímž naznačil, že diskuse je v podstatě u konce.

Gabriel se rozloučil. Pochopil, že tento chlapík je profesně na míle vzdálený jeho předchůdci, plukovníku Lacinovi, jeho mentorovi a policajtovi starého střihu, kterému bylo jedno, jaký politik je do čeho namočený. Snažil se vždy o nejlépe odvedenou práci, padni komu padni. A pochopil taky to, že když zůstane pracovat zde, tak bude nešťastný a frustrovaný stejně jako nemálo jeho kolegů, které denně potkával na chodbách.

Rozhodnutí odejít z této instituce uzrávalo postupně, ale utvrdil jej právě rozhovor s náměstkem. S tím volem nechce spolupracovat, dříve nebo později by totiž došlo ke konfliktu, kdy by Gabriel nejspíš tahal za kratší konec. Vzpomněl si na Kláru a na jejich diskusi na večeři. Možná je opravdu čas na změnu. Proč ne, nakonec na vraždách ještě nepracoval.

Kapitola 4

Páteční porada na krajském oddělení kriminální policie a vyšetřování začala ráno v osm. Od rána volali redaktoři snad ze všech médií, aby zjistili detaily, o nichž zatím nikdo nic nevěděl. Výjimečná porada byla svolána náměstkem Hačkem. Důvodem bylo úmrtí ministra vnitra v podvečer předcházejícího dne. Když náměstek informoval o důvodu schůze, byli všichni překvapeni, neboť se každý domníval, že se jednalo o zástavu srdce.

„Kolegové, koroner včera konstatoval smrt pana ministra kolem devatenácté hodiny. Vzhledem k tomu, že se mu nezdálo zbarvení sliznice a ještě nějaké maličkosti, o nichž nejsem úplně informován, doporučil pitvu. Tělo pana ministra bylo převezeno na patologii I. lékařské fakulty na Albertov, aby se buď potvrdilo, nebo vyloučilo cizí zavinění,“ informoval náměstek přítomné. „Předpokládám, že se bude jednat o rutinní záležitost, která nezabere příliš času a dovedností, takže by se toho mohla ujmout kapitánka Jordánová,“ řekl náměstek a neodpustil si ani teď vkomponovat do svého proslovu zjevné opovržení ženami v tomto oboru.

Klára necukla ani brvou. Už si zvykla. Nikdo ho neměl rád. Vyžraná pivní vana, kterou si vypěstoval častými návštěvami hospod a nepravidelnou konzumací jídla, drze vykukovala nad opaskem kalhot. Jeden by si mohl myslet, že se chystá vyskočit a rozloučit se s hostitelem, ale nikdy to neudělala. Zezadu byl náměstek celkem štíhlý, z boku to už vypadalo jinak. Diabetes II. typu, vysoký tlak a možná časem i mrtvička, pomyslela si Klára, když šacovala zdravotní stav svého neoblíbeného nadřízeného.

„Ano, pane náměstku, ujmu se toho,“ řekla stroze bez náznaku jakékoli reakce na šéfův despekt. Poučila se, že je lepší nereagovat a přecházet jízlivosti s nadhledem. Poslední konflikt, který spolu měli, byl pro ni poučením. Stalo se to krátce poté, co Haček nastoupil do funkce jako nový náměstek. Potřebovala odejít dříve kvůli synovi na rodičovské sdružení. Druhý den si ji zavolal a dal celkem jasně najevo, co si myslí o ženách, které pracují u kriminálky, mají titul nikoli jenom z Policejní akademie a jsou současně matkami. Většího šovinistu pohledat. Klára vysvětlovala, že se to nestává často a že si povinnosti plní do puntíku a nic nezanedbává, ale nemělo to smysl. Tak to vzdala a na jeho poznámky nereagovala. Haček byl údajně rozvedený, žena mu utekla po deseti letech manželství a vzala si s sebou i děti. Odjela i s novým přítelem do Liberce a jeho nechala v Brně. Ve skutečnosti rozvedení nebyli a zlí jazykové tvrdili, že ona se s ním nechtěla za žádných okolností potkat a dohadovat se o čemkoli. Nechala mu auto, byt, vzala děti a zmizela. Není jasné, zda despekt k ženskému pohlaví odstartovala právě tato epizoda v jeho životě, každopádně byl pověstný tím, že ženy ve svém pracovním prostředí nesnášel.

Když se Klára vracela do kanceláře, v mobilu jí pípla zpráva od Gabriela.

Tak snad to klapne a budeme kolegové, zněla stručná zpráva doplněná smajlíkem.

Měla opravdovou radost. Ne, že by nevycházela s kolegy, ale Gabriel byl víc než kolega. Byl to dobrý kámoš, kterého znala ještě ze studií na Policejní akademii. Oba pojilo to, že na Akademii nastupovali poté, co již absolvovali jednu vysokou. On na ekonomce, ona na přírodních vědách. Klára měla magistra z přírodních věd a Gabriel inženýra z VŠE, kde studoval na Národohospodářské fakultě veřejné rozpočty. Že nakonec oba skončili u policie, je dílem košatosti jejich životních příběhu a taky náhody.

Klára tušila, že ačkoli náměstek řekl, že jde o triviální případ, tak nejspíš nic, co se točilo kolem nyní již bývalého ministra vnitra, nebylo triviální. Byl to podivný chlapík, nikdo moc dobře nevěděl, odkud pochází, jeho minulost byla pro všechny záhadou a on se ani nesnažil nic vysvětlovat. Jisté bylo jedině to, že před vstupem do politiky byl úspěšným podnikatelem, který vybudoval síť mrazíren a stal se největším distributorem mražených potravin v republice, jenž navíc záhy expandoval i do zahraničí. Před několika lety založil politickou stranu, které žádný z politologů nepřisuzoval na jejím počátku nějakou hvězdnou budoucnost. V posledních parlamentních volbách ovšem získal značný počet hlasů a najednou byl potenciálním koaličním partnerem. Vyjednávání se táhla, sestavení koalice bylo obtížné. Přitom nešlo ani o to, zda jsou programy politických stran a předvolební sliby kompatibilní, vždy jde o mocenské rozdělení dobytého území. Ministerstvo vnitra bylo jedno z nejmocnějších ministerstev, které má v gesci policii, hasiče, celou veřejnou správu, bezpečnostní otázky, protiteroristickou strategii, kyberbezpečnost, azylovou politiku, elektronizaci veřejné správy a Českou poštu, tedy hromadu majetku.

Věděla, kam má zavolat, když bude chtít detaily o úmrtí. Zvedla telefon a vytočila číslo docenta Poljaka. Po trojím vyzvánění to vzdala a napsala mu zprávu.

Ani ne za dvacet minut docent volal zpátky.

„Ahoj, jak ti mohu pomoci?“

„Ahoj, jde mi o toho prominenta, kterého vám přivezli včera večer. Můžeš mi k tomu něco říct?“

„Myslíš ministra, že jo?“

„No jistě.“

„Zatím nevíme nic, pitvu jsme ještě nezahájili. Kolega Procházka ji bude dělat dnes odpoledne.“

„Koronerovi se něco nezdálo a na poradě jsem se nedověděla nic konkrétního,“ pokračovala Klára. „Dej mi vědět co nejrychleji, dostala jsem přidělený ten případ a nechci se s tím dlouho patlat…“

„Jasně, měli bychom s tím být hotovi pozdě odpoledne a zprávu pošleme následně, v pondělí,“ slíbil docent Poljak.

„Moc děkuji, měj se,“ chtěla Klára ukončit hovor, když ji docent přerušil.

„Počkej a co ta naše večeře?“

„No dnes je pátek a domlouvali jsme se na středu, nebo se pletu? Krom toho, ty přeci jedeš do těch Budějovic…,“ odvětila Klára pobaveně.

„Jo, ale vracím se v neděli odpoledne, takže večer bychom se klidně mohli sejít, co ty na to?“ dotíral docent.

„Tak mi zavolej, až budeš vyrážet z Budějovic, domluvíme se pak…“

„Domluveno, těším se!“ radostně odvětil docent.

„Já taky,“ opáčila a položila telefon.

Tak snad to nebude nic složitého. Poslední případ se taky jevil jako snadný, a nakonec se z toho vyklubala komplikovaná záležitost, která měla začátek v Ostravě několik let dozadu.

***

Víkend profičel rychlostí světla. Klára nestihla ani uklidit, ani pořádně relaxovat. Její syn David měl soustředění v Nymburku, a tak ho musela v pátek večer odvézt a v neděli po obědě zase přivézt. Zanedlouho budou přijímačky na střední školu, a ačkoli je basketbalový talent, nemá tato skutečnost žádný vliv na úspěšnost přijímacích zkoušek. Nejsme v Americe, zdůrazňovala synovi, kterého musela často motivovat, aby se po tréninku ještě vrátil k učivu a neflákal to. Byl to její jediný syn, kterého měla s bývalým manželem. Ten se poohlédnul po jiné ženě, Klára pro něj byla příliš chytrá a ambiciózní.

Pravdou je, že se odmítla stát ženou v domácnosti. Po náročném studiu odmítala skončit za plotnou s postupující mentální regresí, chtěla od života víc než nakupovat, vychovávat děti a starat se o domácnost a postupně intelektuálně degradovat. Měla dojem, že to chtějí oba. Pro ni bylo důležité, aby byla ekonomicky nezávislá, a neuměla si představit, že by byla „zaměstnancem“ manžela, protože tak nějak vnímala stav, kdy manžel vydělává peníze a manželka je nějak utrácí. Častým osudem těchto typů žen, které žijí ve zlaté kleci a nechají se živit manželem, je, že se jejich život koncentruje výhradně kolem rodiny a dětí, starají se o všechno a všechny a jaksi u toho zapomenou na sebe. Pak si postupně nerozumí ani s manželem, ten je většinu času někde pryč, tráví čas s kámoši a manželka má pocit, že je na všechno sama.

To by nešlo, pomyslela si, a když se David narodil, tak ani ne po roce šla pracovat. Manžel z toho nebyl nadšený. Umožnil jí sice chůvu na půl úvazku, ale její půldenní nepřítomnost byla vždy předmětem diskusí a postupujícím časem i hádek. Po necelých třech letech manželství se tak domluvili na rozvodu. On si našel kolegyni, která ochotně sdílela jeho představu o partnerském vztahu, a Klára byla v podstatě ráda, že to tak dopadlo. Cítila uvolnění, okovy spadly, vyletěla z klece, byla svobodná. Věděla, že se už nemusí věčně dohadovat a vytyčovat si své hranice. Byla samostatná jednotka se synem a byla šťastná. Rozešli se v dobrém.

To ale netušila, že brzy jeho zájem o dospívajícího syna totálně vyprchá. David byl ze začátku smutný, že se s tátou nevidí, ale po čase, když výmluvy byly častější, zvykl si. Jediné, na co si Klára nemohla stěžovat, byly alimenty, které posílal přesně ve stanovený termín.

Nesnášela neděli. Dopoledne ještě nějak ušlo, ale odpoledne bylo vždy depresivní. Tato iracionální neláska k neděli pramenila v dětství, kdy jako jediné dítě staršího otce, který si nesmírně zakládal na vzdělaní, musela odříkávat v latině předložky ve 3. a 4. pádě a živá latinská slova. To ale nestačilo, záhy přibyla řečtina. Vysvobození nastalo, když kolem jedenácti let začala sportovat a volejbal jí zabral nejeden víkend, kdy se jezdívalo na zápasy a soustředění.

Tak jak dnes večer, můžeš? pípla jí esemeska od docenta.

Kolem šesté, ok?

Vyzvednu tě, odepsal.

Nemusíš, přijedu po svých.

Ale já chci :-)

Tak dobře, odpověděla. Udala adresu v Letňanech. Měla nástavbu na střeše jednoho z paneláků. Byl to slunečný prostranný byt s výhledem na město, tedy na část Proseku a na Prahu 9.

***

„A co se povedlo zjistit z pitvy?“ ptala se Klára. Byla zvídavá a nechtěla tomu případu věnovat více času, než bylo nezbytně nutné.

Docent se na ni zadíval a usmál se.

„No, vypadá to, paní doktorko, že na tom budeme muset ještě popracovat.“

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4