Lora Slámová

Tajemství medailonu

Vydání první 2024

© Lora Slámová

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-174-2 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-175-9 (mobi verze)

ISBN: 978-80-7539-176-6 (PDF verze)

www.vydavatelstvi-eknih.cz

Láska je to jediné, čím můžeš přikrýt své srdce, až bude i hvězdám zima z lidského sobectví.

Tolik energie vyplýtváme ve snaze zakrýt, kdo jsme, zatímco pod každým postojem se skrývá touha být milován a pod každým hněvem bývá rána, kterou je potřeba zahojit, a pod každým smutkem je strach, že nám nezbude čas. A místo abychom si vážili života jako daru, tak ho kolikrát promarníme. Všichni přicházíme na tento svět v naději, že z nás budou správní lidé. Ale když se podíváme globálně, tak náš svět je plný násilí, nesmyslných válek a utrpení. Přála bych si, abychom všichni žili v míru, beze strachu z nemoci a v blahobytu, ale ne jako žije hrstka zbohatlých, jen abychom měli všechno na ty potřebné věci v životě. Štěstí není mít šaty, co nosila Marilyn Monroe, na jeden večer, a zničit je! Sama chudák neměla za svého života nic. Je až neskutečné, že se najdou lidé, kteří i po letech těží na úkor nešťastné hvězdy. Její fotky i obrazy zná dodnes celý svět, co z toho měla ona? V dětství ji nikdo nechtěl, i když oslnila celý Hollywood svojí krásou, tak ji stejně jen využili, a nakonec, když potřebovala opravdu pomoc, tak nikdo nebyl. Ale mnozí zapomínají, že originál je vždy jen jeden, a nikdo se mu nevyrovná! Štěstí plyne a doslova hřeje v našem srdci. To, jakými se staneme v průběhu života, je zcela jen v našich rukách. Znala jsem hodně lidí, co zbohatli, a neuměli si ty peníze užít, protože, jak se říká, s jídlem roste chuť.

A jen se snažili zbohatnout ještě víc, protože pro někoho dost není nikdy dost! Pak znám lidi, co ze svých peněz adoptovali děti z chudých afrických zemí a dělali charitu i zde, v České republice. Jen si představte, o kolik by náš svět byl krásnější bez nemocí, hladomoru, chudoby a neštěstí. Máme moc náš svět napravit a je na každém z nás, jak k tomu přistoupíme.

Nemusíme být jako stádo ovcí, co slepě něco následuje, ale můžeme to změnit. To byly moje myšlenky a názory na dnešní dobu. Jako když jsme byli dětmi a přišel kouzelník s hůlkou a my viděli svět zázraků a splněných přání. Na chvíli se odpoutat od běhu života a snít, že všechno bude lepší. Doufám, že jednou každý zbohatne a koupí si vše, o čem sní, aby pochopil, že to není odpověď. Možná právě proto se můj život studentky přehoupnul do světa tajemství a skrytých zázraků.

Říká se, že všechno je jednou poprvé. Ale to, co jsem měla opravdu prožít, bylo neskutečné. Rádi posloucháme staré legendy, díváme se s nostalgií na pohádky, protože tam je konec vždy šťastný, a my po tom z hloubi duše toužíme. Zapomínáme na skutečnost, že zázraky jsou všude kolem nás.

Naši předci dokázali naslouchat přírodě, řídili se podle hvězd, sbírali bylinky a dokázali léčit nemocné. Stačí jen víc naslouchat a dívat se.

Jaká škoda by byla o tyto dary, co nám předešlé generace zanechaly, přijít. Měli bychom je rozvíjet a zdokonalovat, je to naše součást a náš velký potenciál. Abyste to lépe pochopili, musím se vrátit na začátek. Psal se rok 2023, já byla čerstvou absolventkou univerzity. Dokončila jsem pětileté studium v oboru historie a kultury umění. Na střední mě hodně bavila francouzština a nechtěla jsem o tak krásný jazyk přijít. Zdokonalení ale přišlo až s paní profesorkou Skálovou. Působila kdysi na univerzitě, ale teď byla v důchodu. Kontakt jsem dostala od mého profesora dějepisu. „Máte neuvěřitelnou schopnost a cit pro historii, dám vám telefon na odborníka na slovo vzatého přes historii. Přesněji na dámu, profesorku Skálovou. Umí několik cizích jazyků včetně francouzštiny. Je uznávanou odbornicí, zná staré legendy a nashromáždila za svůj život spoustu důkazů a podkladů. Myslím, že je to přesně to, po čem toužíte. Hodně vám pomůže, prahnete po poznání, a na to já mám nos.“ Tak jsem začala z počátku docházet dvakrát do týdne, a pak už to bylo skoro ob den. Paní profesorka byla sama jako velká studna moudrostí, a jak se ukázalo, měla zálibu ve sbírání starých kronik a různých historických fragmentů, artefaktů. K mému údivu měla styky s lidmi, kteří se účastnili archeologických expedicí do Egypta i starého Řecka. O nalezení Tróji a Heinrichu Schliemannovi. I když se názory různí, někdo tvrdí, že byl padělatel (zlaté ozdoby Trojské Heleny, které údajně našel), je stále platné tvrzení, že našel město Tróju. Nejprve zlaté ozdoby nosila jeho žena, jsou dobře známé její fotografie, ale po čase Schliemann daroval Trojský poklad muzeu v Berlíně v roce 1880. Po druhé světové válce byl poklad zabaven ruskou armádou a nyní se nachází v Puškinově Muzeu v Rusku. Takže jsem kromě francouzského jazyka nabrala nezapomenutelné zkušenosti v oboru světových dějin. Bylo jí osmdesát čtyři let a četla bez brýlí, já byla udivená! „Paní profesorko, vy vidíte jako ostříž!“ Ona se jen smála. „Má milá, já kdysi pracovala do noci na univerzitě a překládala, četla, a najednou jsem neviděla. Tak mi známá poradila jednoho léčitele, který mi dal bylinky – světlík lékařský, ať si dělám odvar a přikládám si ho na oči. No, dávala jsem si ho asi půl roku, a od té doby vidím až za roh! A jak jste ke mně přišla, hned jsem na vás poznala, že jste mimořádná. Něco ve vás je, a já to nedokážu stoprocentně určit. Cítím ve vás krev dávných předků, aristokratů, ale je tam i někdo mnohem silnější.“ Silnější, tehdy mi nedocházelo, co se snažila naznačit. Ale ve francouzštině jsem se zdokonalila, a ještě obohatila můj pohled na dějiny lidstva jako celek. Byla opravdu zvláštní bytost, někdy mi naskočila husí kůže, když se na mě zadívala. „Ten medailon máte rodový?“ „Ano, po mamince.“ „No myslím, že je v tom mnohem víc! Musíte se chránit a musíte chránit i medailon, je výjimečný! Ale na to vy přijdete v ten správný čas, věřte mi. Jako divoká květina kvetoucí na rozlehlé louce lidstva vysoko nad našimi okvětními lístky se pohupujete na vánku individuality. Vaše krása se neměří názory druhých, ale jen vaším růstem. Jste kapkou v oceánu existence, z nichž každá je odrazem božského světla. To z vás vyzařuje!“ To bylo v období mého studia.

Jmenuji se Mija Mayerová, moje maminka tragicky zemřela, když mi bylo asi osm, zrovna když přecházela přes silnici. Přejel ji nepozorný řidič. Podle lékaře netrpěla. Je to zvláštní, že si z toho všeho pamatuji, jak zazvonil telefon a hlas z druhé strany stále opakoval: „Jste příbuzní Sáry Mayerové…?“ A pak jsme si došli do nemocnice, kde nám dali její věci a medailonek, který vždy nosila. Táta se na mě podíval a řekl: „Ten medailon je teď tvůj, tak by to maminka chtěla.“ Držela jsem ho ve své dlani a měla jsem pocit, že cítím její energii, která mě hřála po celém těle. Bylo to zvláštní, jako by byla stále se mnou.

Sára Mayerová pocházela ze staré francouzské rodiny, ale nevěděli jsme, že byla z rodu s vazbami na ruskou šlechtu, která prchla po tom, co se stalo s ruskou carskou rodinu. Abys mohl žít nyní, musíš zemřít pro včerejšek.

Abys plně chápal a žil přítomností, dneškem, musíš umřít pro vše, co bylo včera. Sedni si ke mně a věz, že já neodešla, dcero moje! Jsem všude kolem tebe, v šepotu větru a slunečním světle, které tančí mezi stromy. Jsem teplo, které tě objímá, když potřebuješ útěchu, a naše vzpomínky, které ti vyvolávají úsměv na tváři. Naše chvíle, které jsme sdílely, smích, který jsme si užily, láska, o kterou jsme se staraly. Ty mě nevidíš očima, ale vnímej mě ve svém srdci! Vždy budu s tebou!

Každý se něčeho bojí: teprve když něco ztratíš, uvědomíš si, jakou cenu to pro tebe mělo. Máma zanechala v mém srdci velkou prázdnotu.

Bála jsem se o tom mluvit s otcem, protože jemu chyběla ještě víc. Ani neměl tušení o medailonu, o tajemství, které mi máma svěřila! „Nesmíš ho nikdy ztratit, a až přijde ten správný okamžik, přijde za tebou rytíř ze světla a tomu ho vrátíš. Pak bude svět v bezpečí! Hlídáme ho už několik generací strážců světla a ty, Mijo, jsi jejich součástí! Slib mi to!“ „Slibuji, mami!“ Po pravdě jsem neměla tušení, co se ode mě očekává.

„Lidská duše, Mijo, je totéž, co květina na slunci:

Otevírá se, když přichází, a zavírá se, když se vzdaluje.“

No, měla jsem ve svém životě po pravdě dost nechápavých momentů. Ale důvěra z máminých slov a posléze hodiny u profesorky dějepisu a francouzštiny mě ujistily, že pravda se skrývá v samotném medailonu. Abych se posunula dál, musela jsem učinit ve svém životě závažný krok. Bylo nezbytně nutné vrátit se na začátek. Vypravit se na cestu do Francie, podvědomě jsem cítila, že odpověď se ukrývá právě tam.

Vzpomínka na mámu, je to tak dávno, ale přesto byla stále se mnou.

Byla jsem až moc malá a hodně dlouho mi trvalo se vyrovnat s tím, že mámu už nikdy neuvidím.

Neuslyším její krásný hlas. Ráda zpívala a naučila mě spoustu starých písniček. Spolu jsme si v kuchyni prozpěvovaly, a když táta přicházel z práce, tak už slyšel náš zpěv a měl dobrou náladu! Vždy říkával: „Vy moje holky!“

Dnes je mi dvacet pět let a žiju s otcem na Smíchově. Milan Mayer, to je můj táta, je velmi pracovitý a obětavý. Kdysi vedl podnik, ale od těch dob, co nás navždy opustila moje milovaná maminka, se náš život změnil. Otec si našel dvě práce, abych já mohla chodit na univerzitu, a vždy s úsměvem sobě vlastním říkával: „Musíš mít lepší život než já, pamatuj!“

Pocházíme ze staré židovské rodiny, otec nikdy o temných časech nemluvil, možná proto, že doby nacismu nikdo z jeho blízkých nepřežil. A nechtěl ve mně vyvolávat strach a beznaděj, kterou tehdy miliony lidí prožívaly.

Po vysoké jsem měla od září nastoupit do galerie na Novoměstské radnici na Praze 2, ale ještě předtím mě čekala cesta do Paříže. Měl to být kurz francouzského jazyka na měsíc a půl.

Před cestou jsem měla pár dní volna, a tak jsem zavolala své nejlepší kamarádce Kláře, abychom se ještě mohly chvíli předtím procházet po Praze. Byla středa, krásný podvečer, tak jsme naši procházku od Smíchova prodloužily až k Barrandovu. Když jsme se blížily pod kamenný most, všimla jsem si starého pána. Táhnul za sebou vozík s nějakým harampádím.

Tak jsem se k němu hned rozběhla a snažila se mu ze všech sil pomoct. Klára na mě volala: „Ty ses úplně zbláznila! Co když se něco stane?“ Ale já pospíchala za ním a chytla jsem ten vozík. On se ke mně otočil a řekl: „Slečno, to nemusíte, to já zvládnu.“ Přesto jsem nepřestávala, a pomohla jsem mu s vozíkem nahoru. Když jsme došli k jednomu z kamenných sloupů, tak řekl: „Už jsme tady. Tak tohle je moje království, slečno.“ Porozhlédla jsem se kolem a viděla jsem tam jenom plachtu. „Jak dlouho tady žijete?“ zeptala jsem se nesměle. Starý pán se rozpovídal. „Život ke mně nebyl milostivý, slečno, pracoval jsem v továrně. A bydleli jsme v malém bytečku. Ale byli jsme se ženou šťastní.

Bohužel před pěti lety mi manželka onemocněla a umřela.“ Všimla jsem si, že má něco s rukou. „Měl jsem nehodu v továrně.

A právě tím začaly všechny moje problémy. Dali mi malý invalidní důchod. A já nedokázal udržet ten náš domov. Představte si, že máme syna. Žije v Americe a je úspěšným bankéřem. Ale srdce byste těžko u něho našli. Nepřijel ani svojí mámě na pohřeb.“ Dívala jsem se na toho pána, jak mu stéká slza po tváři. „Nechci vás přivádět do rozpaků nebo smutku, slečno, ale zeptám se vás na jednu věc.“ Dívala jsem se na něj a čekala jsem na jeho otázku. „Víte, jste hodně mladá, ale umíte upéct bábovku?“ Pousmála jsem se. A kývla, jo, to dokážu. „A nemohla byste mi někdy přinést kousíček? Moje žena vždycky v neděli pekla bábovku. A já si bral do práce, každý den.“ „Tak dobře. Jsme domluvený. Já vám upeču bábovku a v neděli přinesu.“ Rozloučila jsem se s ním a šla jsem zpátky ke Kláře. Ta si klepala na čelo. „Ty v hlavě nemáš něco v pořádku. Vždyť je to bezdomovec, mohl tě někam zatáhnout. Vzít ti tvoje věci.“ Ujišťovala jsem ji, že si dělala zbytečné starosti. „Víš, Klárko, člověk má právo koukat se na druhého shora pouze tehdy, když mu chce pomoci vstát.“ Na Smíchově jsme se rozloučily s tím, že v sobotu půjdeme do klubu. A já šla domů. Táta doma ještě nebyl, a tak jsem přichystala jídlo. Vzala jsem si knížku od Elsy Triolet, co jsem měla rozečtenou, a čekala jsem na tátu.

Když přišel domů, koukal na mě u stolu a řekl: „Ty jsi dneska něco zažila, jestli chceš, vyprávěj.“ V tom byl jedinečný, poznal na každém člověku hned, co má na srdci.

„Tatínku, ale nesmíš se na mě zlobit,“ hned jsem začala. „Já se na tebe neumím zlobit, vždyť to přece víš. Tak povídej, jaký jsi měla den.“

„Byly jsme s Klárkou na procházce a pod Barrandovským mostem, tím kamenným, jsme potkaly starého pana a já mu pomohla s košíkem. Pod tím jedním sloupem má plachtu a to je jeho domov. Hrozně mě rozesmutněl příběh, který mi o sobě vyprávěl. A v neděli mu upeču bábovku, tu mu pekla kdysi jeho žena, ještě když žili v bytě. Přišel o vše, syna má někde v Americe, a vůbec se za nimi nepřijel podívat.“ A to jsem už začala brečet.

„Děvče moje, ty máš tak dobré srdce. Pojď ke mně,“ a objal mě. „Víš co, v neděli tam půjdu s tebou.“

„Ty jsi ten nejlepší táta na celém světě. Půjdeš si lehnout?“ „Ne, ještě dávají nějaký dokument, tak chvilku budu koukat. A ty?“ „Já si beru knížku do postele.“

„Jo, Mijo, jaký máš na zítra program?“ „Přes den skoro nic a večer chceme zajít do klubu Zelená perla.“

„Tak víš co, ráno zajedeme na hřbitov za maminkou, už jsme tam dlouho nebyli.“ „Tak dobře.“ Dala jsem tátovi pusu na tvář na dobrou noc a vešla do svého pokoje. Kniha mě svým dějem tak vtáhla do sebe, že jsem zapomněla na čas, a najednou koukám na hodinky, tři hodiny ráno. Tak jsem zhasla lampičku a šla spát.

Ráno bylo krásné, paprsky slunce přes žaluzie pronikaly do pokoje a vytvářely krásné obrazce. V devět jsme se s tátou nasnídali a vyrazili na hřbitov. Po cestě jsme koupili nové kytičky do mísy, a když jsme přišli, tak jsme vše vyčistili a zasázeli nové rostlinky, aby to bylo hezké. Vtom mě otec chytil za ruku a řekl: „Mijo, musím ti něco říct, tady u mámy.“ Nechápavě jsem se na něj dívala, protože to nikdy neudělal, ale řekla jsem: „Dobře tati, o co jde?“

„Poslouchej mě dobře, za týden jedeš do Francie, nikdy předtím jsme o tom nemluvili, ale měla bys vědět, že tvoje maminka pocházela z té země. Příbuzní už tam sice žádné nemá, pokud vím, ale to je důvod, proč jsem ti zařídil pobyt. Měla bys poznat kulturu země, odkud byla. Hodně by si to přála.“

„Já to vím, tatí, a proto jí to přání splním. Tolik pro nás udělala. Dlužím jí to. Ráda tu zem poznám. Každý člověk by měl znát kulturu a historii svých předků. To ho jen obohatí a posune dál!“ Položila jsem na náhrobní desku kamínek – byl to malý růženín.

Když jsme jeli domů, otec se na mě zadíval a řekl: „Nechceš, abychom se šli projít na Petřín?“ „Moc ráda,“ dodala jsem. Byl opravdu krásný jarní den, všude kvetl šeřík, jeho vůně byla opravdu nádherná. Opodál byly záhony plné tulipánů a narcisek a člověk měl pocit, že se ocitl v rajské zahradě. Ta krása tam byla ohromná. Stromy se zrovna probouzely ze zimního spánku. A všechny ty barvy a vůně hluboko pronikaly do duše člověka. Ještě chvíli jsme se procházeli a pak táta řekl: „Mohli bychom si zajít na oběd? Co bys na to řekla? Dali bychom si pizzu.“ „To je bezva nápad, tatínku.“ Šli jsme nahoru do restaurace a sedli si u venkovních stoliček. Výhled byl famózní. Dokázala bych tam sedět celé hodiny a dívat se na tu krásu. Když jsem se kochala tou přírodou a výhledem na Prahu, najednou se můj zrak soustředil na trávník, kde vyrazila pampeliška. Vystavila na odiv nádherný žlutý květ, nevinný, zlatý a zářivý jako květnové slunce. Je škoda, že se po určité době květ změní v lehoučkou kouli, která na tenkých nožkách vyrůstala ze semínek tísnících se v kulatém středu. „Na co koukáš, Mijo?“ vyrušil mě hlas otce. „Na tu pampelišku. Kde její semínka budou klíčit?“ „Kdoví? To ví jen vítr!“ dodal táta. Ještě chvíli jsme si užívali jarní sluníčko, jako ta pampeliška. Možná náš život taky trvá jen malou chvilku: záříme jako květina, a pak se rozplyneme do prostoru a zrodí se z nás ještě něco krásnějšího.