TŘI SESTRY

Laura Poggioli

TROIS SOEURS

Copyright © L’Iconoclaste, 2022

Vydáno po dohodě s Lester Literary Agency & Associates

České vydání © Bourdon, 2024

Překlad © Zuzana Tomanová, 2024 Obálka © Quintin Leeds

ISBN: 978-80-7611-145-5

Věnováno Marině

„Bjot – značit ljubit.“

„Bije tě? Tak to tě miluje.“

Ruské přísloví

„Vy říkáte: nádherný život.

Ano, ale co když nám takový jenom připadá! My tři sestry jsme ještě neměly nádherný život, naopak, dusil nás jako plevel...“

Anton Pavlovič Čechov, Tři sestry, 1901¹

JEDNOHO LETNÍHO VEČERA ROKU 2018, ALTUFJEVSKOJE ŠOSSE

Není to velký byt. Obývací pokoj s kuchyní, dva pokoje, koupelna, záchod. Vybledlé tapety žlutohnědé barvy.

Od Gorbačovovy éry, kdy byl ještě komunální, je nikdo nevyměnil. Voálové záclony na velkém okně obývacího pokoje mají bělavý odstín podzimního nebe, takového, s nímž přichází sníh, jenž pak přikryje celou Moskvu. Stejné střechy budov, chodníky, stromy, dětská hřiště se kupí blok za blokem v okrajových čtvrtích kolem kol’cevoj liniji, okružní linky metra.

Nad příborníkem visí nebo na něm leží desítky ikon, růženců, fotografií svatých míst. Takový kousek kostela v chodbě.

Byt není velký, pro ně a pro něho je hodně těsný. V otcově pokoji se nachází postel, psací stůl, křeslo, šatník. Žádná ozdoba, žádná fotografie, nic barevného. V pokoji děvčat je palanda a samostatné lůžko, plakáty, knihy, hrnky s tužkami, pohozené kusy oděvu, zrcadlo, samolepky ve tvaru sněhových vloček, co zůstaly na okně od posledních Vánoc.

Všechny tři sestry leží na postelích v domácím oblečení, černých legínách a tričku. Dnes se nepřevlékly do pyžama, hlasitě dýchají, zírají na strop, na sebe se nepodívají. Z obývacího pokoje, z hou pacího křesla potaženého prošoupaným béžovým sametem slyší otcovy nadávky, sípavý dech, odkašlávání. Celý byt je prosáklý otcovým pachem, krom jejich postelí, tam se už měsíc neukázal. Jeho hlas otřásá zdmi. „Co jsem komu udělal, že mám takový tři holky! Koho jste si to sem přitáhly? Dnes večer dostanete co proto. Abyste měly proč řvát, bulit, a propříště si daly pozor...“ Hlas vrčí a znovu řve, vrávoravé kroky se blíží.

Hlas děvčat je naopak bezvýrazný. „Teď, bude to teď.“ Opakují si to, aby se ujistily. Jako program, jako příkaz. „Teď.“ Troje legíny se zvednou z dětských postelí. Štíhlé nohy se netřesou. Je to instinkt, musí se to stát dnes večer, teď.

block_19" style="text-align: justify;">Krestina, Angelina a Marja jsou sestry. Když 27. července 2018 zabily svého otce Michaila Sergejeviče Chačaturjana, bylo jim devatenáct, osmnáct a sedmnáct let. Jejich matka Aurelia Vasiljevna Dyndyková několikrát nahlásila domácí násilí na policii, pak ji manžel v listopadu 2014 vyhodil z rodinného bytu na Altufjevském šosse. I když ji udeřil přímo na policejní stanici, policisté nezasáhli a vyzvali je, aby si problémy vyřešili doma. Padejte, je to ztráta času, příště na nás s takovou nechoďte. Přátelé sester, sousedé, učitelé se na úřady obrátili několikrát. Otec ve své samolibosti často děvčata nepouštěl do školy. Nikdo se neozval, ani policie, ani odbor pro ochranu nezletilých, vůbec nikdo.

Mohlo to zůstat jen dalším případem z černé kroniky, ale v ruských sdělovacích prostředcích a v televizních studiích začali mluvit ti, kdo Chačaturjanovu rodinu dobře znali. Jejich výpověď přenesla posluchače na několik zlomků sekundy za zavřené dveře v obytné čtvrti Bibirevo, v severovýchodním okruhu hlavního města Moskvy, pár kroků od stanice metra Altufjevo. Což představovalo otevřít těžké modré kovové dveře budovy, vystoupat po několika schodech ve vstupní hale, pak zabočit doprava, přivolat výtah, vyjet deset pater, projít chodbou, vejít k Chačaturjanovým, ocitnout se přímo před ikonami a růženci nad příborníkem a němě přihlížet tomu, co by se mezi otcem a dcerami nemělo ni kdy vyslovit ani přihodit.

Jejich fotografie kolovaly donekonečna po médiích, po sociálních sítích. Nato se ozvaly různé hlasy a jejich příběh se stal symbolem lhostejnosti úřadů a mnoha občanů k domácímu násilí. O rok dříve vláda domácí násilí silně dekriminalizovala. Už předtím byly tresty velmi nízké, ale nyní se násilnickým manželům nemohlo stát vůbec nic. Ublížení na zdraví, za jaké byl dříve viník odsouzen, teď spravila pouhá pokuta, stejně jako kdyby překročil povolenou rychlost. Výjimkou byly pouze případy recidivy a těžkého ublížení na zdraví, ale aby se případ mohl kvalifikovat jako opakovaná trestná činnost, musel by nejprve někdo podat žalobu.

Co se děje v rodinách, tam má taky zůstat, myslel si leckterý Rus, samozřejmě ne každý: některé asociace, aktivisté a advokáti tuto situaci odsuzovali a požadovali novou právní úpravu. Ale mnozí nevraživě pohlíželi na všechno, co se jen trochu podobalo praxi na Západě. Svoboda projevu v případech násilí na ženách a hnutí #MeToo byly symbolem úpadku morální autority, jenž vedl západní společnosti ke zkáze. V Rusku existuje přísloví „Bjot – značit ljubit“ – „Bije tě? Tak to tě miluje“ a přísloví jsou něco jako minulost: když nevíš kudy kam, držíš se jich, aby ses ujistil, že si počínáš správně.

Toto přísloví jsem znala, protože jsem se rusky začala učit tak trochu náhodou, ve čtrnácti letech v osmičce. Chodila jsem do malé venkovské školy a chtěla jsem se dostat na gymnázium v Angers, proto jsem si musela vybrat třetí jazyk. Přemýšlela jsem o italštině – matčina rodina se ve 20. letech přistěhovala z Itálie – ale profesoři mi radili, abych si vybrala nějaký nesnadný jazyk, který není běžný. Říkali, že italsky se budu moci naučit kdykoliv později a daleko snáz než rusky. Dopadlo to tak, že jsem se italsky nikdy nenaučila a nikdy nezalitovala, že jsem si vybrala ruštinu. Často si říkám, jak by vypadal můj život, kdybych neobjevila ruštinu,

Rusko a jeho kulturu. Někdy se i jako Ruska cítím. Zní to trochu hloupě a neříkám to často, protože mě předem unavuje, jaké předsudky vůči Rusku uslyším. Vím, co se mi na něm líbí, co jsem tam našla, a to mi stačí.

V malé třídě v posledním patře gymnázia Joachima du Bellaye se nás na ruštinu sešlo asi deset. Paní profesorka Peyroniová připichovala na plstěnou tabuli papírové figurky, se spolužáky jsme se na ně s úsměvem dívali. „Maxim – šafior, Igor – žurnalist – Maxim je šofér, Igor novinář“, to byly postavy z učebnice Reportáž, z níž jsme čerpali základy jazyka. Dva roky jsme čekali na cestu do Ruska v rámci výměny s moskevskou školou Romaina Rollanda, na jména hostitelských žáků, na cestu autobusem do Paříže, na opakované hlášení „Moskva Šeremetěvo“ při přistání, které mi vhání slzy do očí pokaždé, když letadlo sedá na letištní plochu.

Vidím se, jak jsem celá zmordovaná dorazila ke své hostitelce Alině, jak mi zpaměti popisuje slovy Victora Huga chrám Matky boží v Paříži, ptá se, jestli jsem už byla někdy v Saint-Tropez, protože stejnojmenný seriál měl v Rusku obrovský úspěch, stejně jako Helena a její chlapci, Patricia Kaas a Mireille Mathieu. Taky se vidím, jak vystupuji z autobusu, který naši skupinku vozil z místa na místo, a objevuji zasněžené Rudé náměstí. Bylo to v únoru 2002, měla jsem růžové tváře, bylo mi sedmnáct, srdce mi bušilo a nabádalo mě, abych nikdy nezapomněla, co právě cítím. Uplynulo mnoho let, ale stačí, abych se ocitla na Rudém náměstí a prožívám vždycky totéž. Nedává to valný smysl, protože jsem v Moskvě žila osmnáct měsíců, pak jsem se tam vracela každé dva roky a nesčíslněkrát jsem cestovala do centra a vystupovala na stanici Ochotnyj rjad, pár kroků od Kremlu. Nic naplat, vždy zažívám totéž, stejné bušení srdce, stejný tepot.

Při poslední návštěvě koncem listopadu 2019 jsem s úžasem objevila vánoční výzdobu Rudého náměstí. V době, kdy jsem v Moskvě žila, tam taková pohádková atmosféra nepanovala. Tenkrát tam bývalo vidět jen vojáky kolem oslav dne vítězství 9. května. Nafilmovala jsem zářící ozdoby v ulici Nikolskaja, ve vedlejší kavárně si dala houbovou polévku a dlouhé hodiny se procházela, šťast ná, že se můžu jen tak toulat z místa na místo, ze čtvrti do čtvrti.

Toho dne jsem si vzala počítač a pracovala v kavárně několik kroků od Treťjakovské galerie. Vracela jsem se metrem, se zmrzlým nosem, „Ostorožno dvěri zakryvajutsa, sledujuščaja stancija Jugozapadnaja – Pozor, dveře se zavírají, příští stanice Jugozapadnaja“. Marina s manželem Jonasem stále bydleli na jihozápadě Moskvy, jednu stanici od obščežitije na Prospektu Vernadskovo, kde jsme se před patnácti lety seznámily. Byla to vysokoškolská kolej pro studenty z Lomonosovovy univerzity. To ráno jsem projela kolem této vysoké, šedé, dvacetipatrové budovy trolejbusem, vzpomínka na můj příjezd onoho zářijového večera 2004 mi vehnala slzy do očí. „Eto zděs? - To je ono?“, zašeptala jsem váhavě a řekla si, proč jsem jen ksakru musela přistát právě tady. Ale po pár týdnech jsem se tu už cítila jako doma, na svém místě.

S Marinou jsem se seznámila hned po příjezdu a od té doby jsme byly nerozlučné. Chodila do třetího ročníku na fakultě světové politiky po absolvování dvouletého bakalářského studia na INIAZ, prestižní fakultě cizích jazyků, kde jsem studovala já. Marinu fascinovali cizinci a všechno, co bylo jiné než to, co znala, tak vyhledávala jejich společnost. Kladla nám spoustu otázek o západních zemích, tak vzdálených od Moskvy a okolních měst, kde vyrůstala ona. Stýkala se už se spoustou Angličanů a Němců, ale já, Laura, jsem byla její první Francouzka. Líbily se jí na mně dlouhé světlé vlasy, šedomodré oči, světlá pleť, díky nimž jsem se mohla snadno vydávat za Rusku, dokud mě neprozradil legrační přízvuk. Mně se zase líbily její neuvěřitelně kudrnaté vlasy, velké zelené oči, snědá pleť, vysoké lícní kosti, styl oblékání. Trávily jsme spolu spoustu času. A částečně díky ní jsem si vylepšila ruštinu a dál se jí věnovala.

Toho večera v listopadu 2019, když jsem se vrátila se zmrzlýma rukama po dlouhém dnu stráveném venku, Marina už měla vše připravené. Hrábla jsem jí do vlasů a přitiskla ji k sobě. „Tak jsi to viděla, solnyško, sluníčko moje, zase všechno jinak. Kde všude jsi chodila?“ Mluvila a mluvila, měly jsme si toho tolik co říci. Zula jsem se a svlékla všechny vrstvy ošacení, které mě chránily před listopadovým chladem. Kamarádka vytáhla velké okurky ogurčiki, do misky hodila kalmary, kousky sušených slaných chobotnic, které jsme obě měly moc rády, a pro mě to byla taková lahůdka, že jsem si v Paříži pro ně občas zašla do ruské prodejny. Dokrájela salám, „za těbja solnyško - na Tebe, sluníčko“, a s prvními doušky bílého vína jsme se na sebe usmály ještě víc.

Marina měla slušnou zásobu kvalitního vína. Víno zbožňovala, dokonce si udělala someliérský diplom. Připadalo jí to hodně evropské, zkrátka na úrovni, vzala si Němce a žila v komplexu, kde bydlely jen francouzsko-německé páry. Co mohla mít ještě společného se svým otcem, dělníkem v továrně Severstal v Čerepoveci, popíjejícím litry piva a vodky v ubohém dvoupokojovém bytě, ona, která si před šestou hodinou dopřávala první sklenku evropského vína?

Věděla jsem, že pije až moc. Věděla jsem to, protože jsem často popíjela úplně stejně, aby mi bylo dobře, lépe, a mohla vypnout mozek. Oběma nám pracoval na moc rychlé obrátky. „Ano, Lorusik, Lauřičko, je to tak, ale co naděláš?“ Kamarádka mi to opakovala tak trochu jako nevyhnutelnost: „solnyško, što dělať? - co naděláš?“, jako kdyby to byl fakt, na němž nemůžeme nic změnit, protože jde mimo naši vůli.

Během pěti šťastných dnů mého posledního pobytu v Rusku jsme si pouštěly spoustu písniček, přesně těch, které jsme poslouchaly před patnácti lety. Byly to hity rockové skupiny DDT, vlast, déšť, podzim, melancholie, nostalgie, láska. „Eto vsjo što vozmu ja s soboj – To je vše, co si sebou odnesu“, opakovaly jsme dojatě, tiskly si ruce a usmívaly se, slzy na krajíčku. Také ďábelské rytmy Leningradu, hudební skupiny Sergeje Šnurova, známého zpěváka opěvujícího alkohol, sex a drogy v matu, jazyce s velmi syrovým výrazivem. Píseň „Mně by v něbo“ o umělých rájích provázela mnoho mých ruských večerů. Do ochraptění jsme zpívaly starý hit t.A.T.u. „Ja sošla s uma“ (Ztrácím rozum), známý v angličtině pod názvem „All the Things She Said“. Jde o příběh dvou puberťaček, které se do sebe zamilují.

Natáčely jsme se, jak tančíme na věčné songy Vladimíra Vysockého, a recitovaly „Oči čornyje“ (Černé oči). Už jsme zapomněly, kolik jsme toho vypily. Marina také chtěla zazpívat Brelův „Amsterdam“, a to neuměla francouzsky ani slovo. Tančily jsme, tančily a zase tančily, zpívaly jsme, zpívaly a zase zpívaly, popíjely jsme, popíjely a zase popíjely.

Celkem jsme za těch pět dní a čtyři večery vypily desítku lahví, nepočítaje ty, které padly ten den, co jsme spolu večeřely v jedné z nových populárních restaurací na bývalém rynoku, tržišti, kde jsme dřív kupovaly sklenice ogurčiků a kde se dnes podávají ústřice, avokáda a mořští ježci. Ale co naděláš! Opakovaly jsme sice „co naděláš“, ale když jsme počítaly vypité lahve, náš smích byl přece jen trochu rozpačitý.

Během toho pobytu v Moskvě jsem objevila případ sester Chačaturjanových a zároveň děsivá čísla o domácím násilí. Řekla jsem si, že musím ten příběh sepsat, a nejen to. Chtěla jsem ukázat, co všechno jde v Rusku do háje, ale nevynechat ani to, co tam mám ráda, co mě dojímá a co je krásné, bez ohledu na řeči a předsudky.

Spojila jsem se s Alexejem Paršinem, hlavním advokátem děvčat. Případ vzal bez nároku na odměnu spolu s Mari Davtjanovou, Jaroslavem Pakulinem a Alexejem Lipsterem, kteří si sestry mezi sebe rozdělili. Byl potěšen zájmem Evropanů o tuto kauzu a o násilí na ženách v Rusku obecně, proto mi poslal několik informací s vysvětlením, že se momentálně nebudu moci se sestrami sejít, protože jsou v domácím vězení, odříznuté od okolního světa, každá zvlášť, se zákazem komunikovat mezi sebou nebo s novináři. Alexej mi také předal dvě fotografie, které nevyšly v ruském tisku. Na první z nich se Angelina a Marja, které věkově dělí jen pár měsíců, dívají na zem, obě mají tričko s dlouhým rukávem a černé kalhoty. Nejstarší Krestina svírá paži nejmladší Marji. Má na sobě tmavé džíny, bledě růžové tričko a do objektivu se dívá přivřenýma očima. Všechny tři se usmívají, nutí se, aby vypadaly přirozeně, jak to v pubertě bývá. Póza je pečlivě připravená, snímek je určitě dílem některé kamarádky. Musí jim být patnáct, čtrnáct a třináct let, jsou všechny stejně vysoké, vypadají jako trojčata, mají dlouhé černé vlasy, dokonalou křivku obočí, opálenou pleť, jemné ruce, drobná ramena a eleganci, se kterou se setkáme u mnoha Armének. Často jsem se k této fotce vracela, když jsem je chtěla vidět v jiné situaci než při vyšetřování. Všude kolovaly jejich fotografie s pouty na rukou, jak vycházejí z cely, nebo jak nehnutě sedí vedle Alexeje Paršina zřejmě při soudním líčení.

Abych si dokázala Krestinu, Angelinu a Marju představit, pravidelně jsem chodila na instagramový účet @hachaturyan_sister, kde se o případu mluvilo, zveřejňovaly se ukázky z videí z televizních vysílání, výstřižky z novin, ale také mnoho fotografií ostatních příbuzných. Byla na nich jejich matka, téměř neustále šeptající Aurelia Vasiljevna Dyndyková, dlouhé, hnědé, povětšinou svázané vlasy, oříškové oči, kulatý obličej, jemné rysy, smutný, do sebe obrácený pohled, když popisovala každodenní život v bytě na Altufjevském šosse. Aurelia se narodila se v roce 1978 v bývalé Moldavské sovětské socialistické republice a do Moskvy přijela v roce 1995. Měla jen základní vzdělání, stala se prodavačkou a pak dlouhé roky nepracovala, protože měla čtyři děti rychle za sebou. Prvorozený Serjoža byl vysoký mladý muž s jemnými rysy, svalnatý, bez gramu tuku. Zdvořilý, klidný a nenápadný, pravý opak svého otce, hlučného násilníka, co neustále kleje a prská do prokvetlých vousů. Michail Sergejevič Chačaturjan byl vysoký, udělaný, mohutný, měl pronikavé černé oči a sádelnaté panděro. Budil hrůzu a na fotografiích kolujících on-line vypadal jako lidožrout.

Od své poslední cesty do Moskvy jsem ty snímky vyhledávala téměř denně, vleže na posteli, natažená na pohovce, v metru, v kavárně, v čekárně, za psacím stolem. Myslela jsem na to všude, bez přestání. Články v tisku byly všechny stejné, chladné, neúplné, nic než fakta. Teprve když jsem si prohlížela fotografie či poslouchala výpovědi svědků, jsem se blížila k realitě. Celý příběh se mi pozvolna v mysli poskládal z roztroušených střípků, postupně jsem vyplňovala jednotlivé mezery. Potřebovala jsem, aby byl živoucí a nezůstal jen jedním z mnoha případů z černé kroniky. Proč se mě ta kauza tak dotýkala? Co ve mně vyvolával příběh rodiny Chačaturjanových?

Při hledání informací o násilí v rodinách jsem objevila reportáž „Rusko: SOS ženy v ohrožení“, která se na kanálu Arte vysílala v říjnu 2017, tři čtvrti roku po dekriminalizaci domácího násilí v Rusku. Šlo o příběh jedné mladé ženy, která opakovaně volala na policii, že ji manžel bije. Hrozilo jí nebezpečí. Policistka jí odpověděla, že pro ni nic nemůže udělat, ale kdyby ji zavraždil, někoho tam pošle. Přesně tak to řekla. A několik hodin po tomto telefonickém rozhovoru byla ta žena mrtvá. V krátké reportáži o tom vypovídal její otec, přenášející svůj žal z lavičky na lavičku, z parku do parku šedého periferního městečka. Anonymní hlasem vyprávěl anonymní příběh, tolik podobný desítkám, stovkám dalších. Se zděšením jsem si to uvědomila v průběhu dalšího pátrání.