Budoucnost pod kontrolou

Vyšlo také v tištěné verzi

Brian David Johnson

Budoucnost pod kontrolou – e-kniha

Copyright © Mladá fronta, a. s., 2023

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

THE FUTURE YOU Copyright © 2021 by Brian David Johnson. All rights reserved. This edition published by arrangement with DeFiore and Company Literary Management, Inc. Through Andrew Nurnberg Associates, Prague.

Podle anglického originálu THE FUTURE YOU: Break through the fear and build the life you want vydalo nakladatelství © Progres Guru v Olomouci roku 2023.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

PŘeklad Svatoslav Gosman

Jazyková redaktorka Kateřina Roková

Šéfredaktor Jan Linhart

Jazyková korektura Kristýna Kejdušová

Grafická úprava a sazba Iva Vodáková – Durabo, Čelákovice

Design obálKY Ondřej Kulíšek

1. vydání

Progres Guru, 2023

progresguru.cz

Kniha vychází také elektronicky a jako audiokniha

ISBN pro e-knihu je 978-80-908265-7-1

Těm, kteří dávají přednost budoucnosti před strachem.

Kapitola 1

Hledání vlastní budoucnosti aneb proč se futurista rozhodl napsat svépomocnou příručku

Příběh dvou telefonátů

Rozhodně to není tak, že se člověk jednoho dne ráno probudí a pomyslí si: měl bych navštívit futuristu. Volají mě ve chvíli, když se na horizontu formují temná mračna a nějaká firma nebo organizace ode mě potřebuje radu jakým směrem se vydat.

Pokud čtete tuto knihu, pak jen doufám, že vaše situace není úplně zoufalá, ale spíše jen potřebujete poradit ve věci vlastní budoucnosti – možná se jedná o vaši práci, finanční situaci nebo vám dělají starosti technologie, politika či ekonomika. Třeba si děláte hlavu s tím, jak se budou odvíjet vaše vztahy s dětmi nebo rodiči. Popřípadě máte mysl plnou obav z budoucích hrozeb: bojíte se války, nemoci nebo toho, co je nad tím vším, totiž smrti.

V tom vám můžu pomoct – samozřejmě nemůžu předpovědět vaši budoucnost, ale můžu vám ukázat, jak jsem jiným lidem pomohl pochopit tu jejich. Provedu vás konkrétními kroky, které je nutné udělat, pokud chcete vykročit k takové budoucnosti, jakou si přejete. Přinejmenším budete mít lepší pocit z toho, kam jdete, a že máte věci víc pod kontrolou.

Nejtěžší je přitom udělat první krok. A můžete mi věřit, když vám říkám, že něco takového zvládnete. Netvrdím, že to bude snadné, jen prohlašuji, že to zvládnete.

Strach z budoucnosti není nic jiného než strach. Uvědomte si, kolik času a energie jste vyplýtvali na věci, které se nikdy nestaly a dost možná se nikdy ani nestanou. Co kdybyste tuto energii investovali do vytvoření pozitivní a trvalé budoucnosti?

Úplně vás chápu. Dokonce i po mnoha letech, kdy pracuji jako futurista, si také někdy s něčím dělám starosti. A právě tohle je důvod, proč jsem se rozhodl napsat tuto knihu. Abych vám ukázal, jak to všechno myslím, dovolím si s vámi sdílet dvě náročné telefonní konverzace, které jsem v poslední době vedl.

Telefonát č. 1: Krize generální ředitelky

Bylo dost pozdě a já si zrovna četl, když mi zazvonil mobil. Okamžitě jsem podle jména na displeji věděl, kdo volá.

„Haló?“ řekl jsem.

„Tohle nebude fungovat, BDJ,“ odpověděla rychle Carol, přičemž mě oslovila jako většina lidí mojí přezdívkou BDJ. Žádný pozdrav, žádné zdvořilostní fráze na úvod, v jejím hlase jsem slyšel pouze paniku a napětí. „Tohle není budoucnost, jakou chci.“

„Něco se stalo? Oč běží?“ zeptal jsem se. Snažil jsem se mluvit klidně, ačkoli i já jsem trochu znervózněl. Vypadalo to, že Carol není v pohodě, a to mi dělalo starosti.

„Nemyslím, že tohoto klienta můžu odmítnout. Tahle příležitost se objevila právě dnes – vím, že jsme mluvili o změně strategie, a taky vím, že občas tahle fráze znamená někoho elegantně odmítnout, ale…,“ Carol se odmlčela, aby nabrala dech, „já si dobře uvědomuju, že takhle se už nedá dál pracovat a že firma potřebuje změnit směr. Jenže tady jde o skoro tři miliony dolarů.“

„A co si o tom myslí ostatní členové managementu?“ zeptal jsem se.

„Ještě jsem jim to neřekla,“ odpověděla. „A tak tu teď sedím a zkouším vymyslet, co bychom měli udělat. Tady jde o budoucnost firmy, o budoucnost mého byznysu.“

Carol je generální ředitelkou středně velké agentury se sídlem v Los Angeles, která se specializuje na vyhledávání talentů. Před deseti měsíci mě spolu se členy vrcholného vedení firmy přizvala ke spolupráci. Dělalo jim totiž starost, že jejich firma není připravená na budoucnost, a mým úkolem bylo společně vypracovat nové směřování společnosti.

A také jsme to udělali. Připravili jsme dobrý plán s konkrétními akčními kroky, a byl to plán, který mířil na novou generaci talentů a influencerů, které jsme vytipovali na nově vznikajících sociálních sítích. Znamenalo to, že by se firma měla začít orientovat na zásadně odlišný typ klientů. Nechci vás nudit detaily, ale v rámci diskuze o vyhodnocení rizik jsme mluvili i o tom, že se na agenturu může obrátit nějaká „tradiční“ televizní hvězda s žádostí o spolupráci, a že by v tom případě bylo těžké takového klienta odmítnout.

A přesně tohle se stalo, a proto byla Carol vystrašená. Dalo se to vyčíst z tónu jejího hlasu. Prostě se bála, že udělá špatné rozhodnutí a že si tím zkomplikuje nejen svou vlastní budoucnost, ale i budoucnost celé firmy a všech lidí, kteří pro ni pracují.

„Zníš dost vystresovaně,“ řekl jsem.

„Protože jsem vystresovaná,“ odsekla. „Tady jde o práci a životy lidí z firmy. Nemluvě o osudu mojí vlastní rodiny. Omlouvám se, nechtěla jsem na tebe být protivná. Co bych měla dělat, BDJ? Ty jsi přece futurista.“

Zaváhal jsem a najednou jsem si ani já nebyl jistý. Dělá Carol dobře? Kdo odmítne tři miliony dolarů? Není to hloupost?

„Jsi tam ještě?“ zeptala se Carol.

Na dlouhou dobu jsem se odmlčel. Moc se to nehodilo, ale prostě jsem nevěděl, co mám říct. Na to jsem byl příliš vyděšený. Tak tady mě máte: futurista, který si najednou sám neví rady s budoucností.

Důvod, proč jsem se odmlčel, ale spočíval v tom, že něco, co jsem zaslechl v hlase Carol, mi připomnělo další telefonát, který jsem měl o pár týdnů dříve.

Telefonát č. 2: Absolvent vysoké školy na křižovatce

Vracel jsem se právě z jedné schůzky, když se na displeji mého zvonícího mobilu objevilo Brunovo jméno.

„Ahoj,“ ohlásil jsem se.

„Jsem posera,“ řekl Bruno hlasem, ze kterého zazníval strach.

„Oč běží, co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Nestalo se nic,“ odpověděl. „A o to právě jde. Nedokázal jsem to udělat.“

Bruno je přítelem mého kamaráda. Má dvaadvacet let a právě absolvoval vysokou školu. Podařilo se mu sehnat si slušnou práci, která mu ale nepřinášela pocit uspokojení a ani nenabízela příležitost k dalšímu růstu. Byl ve firmě rád, ale svou práci nemiloval. A navíc se cítil osaměle. Nedávno se rozešel s přítelem, se kterým mu to neklapalo. Bruno prostě prožíval těžké období.

„Zazdil jsem přijímací pohovor,“ vysvětlil mi Bruno. „Dostal jsem najednou strach, že se o tom dozví můj stávající šéf a vyhodí mě. A pokud by mě vyhodil, přišel bych o zdravotní pojištění. A co kdybych pak onemocněl? Co bych potom dělal?“

Odmlčel jsem se. Nebyla to Brunova slova, co mě znejistilo. Šlo o tón jeho hlasu. Cílem našeho posledního rozhovoru před pár týdny bylo posílit jeho sebevědomí, což potřeboval, pokud měl směřovat k budoucnosti, jakou si zvolil.

Neuškodil jsem mu? Můžou ho moje rady dovést až ke ztrátě zaměstnání? Kdyby přišel o zdravotní pojištění, bylo by to pro něj tvrdé. Věděl jsem totiž, že Bruno má určité zdravotní potíže, a pokud by je neřešil, způsobil by si další komplikace.

„Jsi tam ještě? Nespadlo to?“ zeptal se Bruno.

„Ne, jsem tu pořád...,“ řekl jsem a můj hlas zněl poněkud bezradně, podobně jako tomu bylo o pár týdnů později při hovoru s Carol.

* * *

Telefonáty s Brunem a Carol mě přiměly, abych si položil otázku. Co to mám za práci, že lidem rozdávám rady? Je celkem jedno, jestli jde o tři miliony dolarů nebo o radu týkající se kariérního směřování. Proč si vůbec myslím, že můžu lidem dávat rady?

A pak jsem si řekl větu, kterou si opakuji pokaždé, když se mě zmocní podobné obavy: Můžeš lidem pomáhat, protože jsi jim už dříve pomohl. Už pětadvacet let totiž pomáhám velkým mezinárodním korporacím, technologickým firmám ze Silicon Valley, neziskovým organizacím, dokonce i vládním organizacím a také armádě najít cestu vpřed.

A teď chci pomoct vám.

Když my lidé přemýšlíme o budoucnosti, dostáváme se do jakési životní paralýzy. Úplně zamrzneme. Nemůžeme se v hlavě pohnout dopředu. Máme pocit, že věci jsou mimo naši kontrolu. Cítíme frustraci. A vzdáváme to.

Jak ale můžete změnit svou budoucnost? Pomocí procesu, který vás naučím. Stejně jako jsem ho naučil Carol a Bruna. Bez ohledu na intenzivní pocit paniky (a prožívali ho nejen oni, ale i já sám), svou budoucnost nakonec zvládli. V obou případech to bylo tak, že si udělali přestávku a o věcech znovu přemýšleli, aby se ujistili, že se cítí v pohodě, pokud jde o jejich nové směřování. A pak se znovu vrátili na cestu, kterou nazývám cestou za Budoucím já.

Jak najít svoje Budoucí já

Pokaždé, když se poprvé setkám s někým, kdo má starost o svou budoucnost, mluvím o třech verzích vlastního já, které dohromady tvoří naši osobnost: Minulé já, Současné já a Budoucí já.

Minulé já představuje vaši zkušenost a vzpomínky – vaše radosti a smutky, vítězství i porážky, je to souhrn všech zkušeností, které jste kdy nabyli.

Budoucí já představuje osobnost, jakou se chcete stát. Je to člověk, jakým byste byli rádi, a je to také někdo, kým být nechcete (o tom ještě budeme více mluvit později).

A pak je tu vaše Přítomné já.

Pro většinu z nás je Přítomné já Minulým já. Svoje životy totiž trávíme v minulosti. Jak to řekl George Orwell: „Kdo má kontrolu nad minulostí, má kontrolu nad budoucností a kdo má kontrolu nad přítomností, má kontrolu nad minulostí.“ Minulost si nepamatujeme, ale ovládá nás tím, že litujeme špatných rozhodnutí a příležitostí, které jsme nevyužili, nebo hledáme způsob, jak zapomenout na to špatné. Minulost se samozřejmě neskládá jen ze špatných zkušeností (aspoň v to doufám!). Máme taky pozitivní vzpomínky a pamatujeme si i radostné okamžiky.

Ale bez ohledu na to, jestli je naše minulost šťastná nebo pochmurná, svůj život trávíme tak, že jsme v ní uzamčení. A proto je pro většinu z nás Přítomné já skutečně Minulým já. Problém tohoto paradigmatu spočívá v tom, že minulost je zkrátka minulostí. Minulost není možné změnit, což mi připomíná další rozšířené úsloví: „Lidé se nemění, pouze se více stávají sami sebou.“ Ve světě, kde Přítomné já je Minulým já, je to nevyhnutelná pravda.

Ale co kdybyste toto nastavení ve své hlavě změnili a přeměnili svoje Přítomné já na Budoucí já? V tom případě by osoba, jakou chcete být, byla reálnou osobou a přestaly by existovat limity pro takovou změnu.

Tuto knihu jsem napsal, abych vám pomohl uskutečnit právě tohle: změňte nastavení vlastní mysli a přeměňte svoje Přítomné já v tu nejlepší verzi svého Budoucího já. Jsem nadšený, že vám můžu poskytnout všechny nezbytné strategie a nástroje a že s vámi můžu sdílet příběhy lidí, kteří se naučili využívat svoje Budoucí já. Slibuji vám, že svému Budoucímu já budete rozumět lépe než dosud. Budete nejen schopni vidět sami sebe v takové budoucnosti, ale poznáte, jaké kroky musíte udělat, abyste se tam dostali.

Budete svým Budoucím já. A tato cesta začíná právě teď.

Tak dobře – co ale vlastně takový futurista dělá?

Často pracovně cestuji a mnohdy při cestě za klienty obletím i půl světa. A když letím do zahraničí, pokaždé si užívám vyplňování imigračního dotazníku, který rozdávají stevardky před přistáním. V kolonce, kde mám uvést svoje povolání, rád vyplňuji velkými tiskacími písmeny „FUTURISTA“. Dělám to, abych si užil zábavné rozhovory s imigračními pracovníky, a mám teď na mysli i velkého a hřmotného chlapíka na letišti Heathrow v Londýně, který mi zprvu nechtěl věřit, že právě tohle je moje skutečné zaměstnání. Ale skončilo to tak, že k mému ohromení skoro nedokázal přestat s otázkami ohledně mojí profese bez ohledu na to, že se za mnou vytvořila úctyhodná fronta dalších čekajících cestujících. „Tak tedy, pane futuristo,“ řekl tehdy tento úředník, když mi po dlouhé době (připadalo mi to jako věčnost) konečně dával razítko do pasu, „máte velmi zajímavou profesi.“ Pak ještě dodal: „Jestli jste tedy tím futuristou, pak nám udělejte laskavost a zařiďte, aby budoucnost byla dobrá.“

Většinu času z posledních deseti let jsem pracoval jako vedoucí futurista ve společnosti Intel Corporation, což je světový lídr v produkci mikroprocesorů – jde o čipy, které pohánějí obrovské množství počítačů a najdete je i v dalších technologických zařízeních. V zásadě se dá říct, že tyto mikroprocesory jsou mozkem všech elektronických přístrojů. Stal jsem se prvním futuristou, jakého kdy tato společnost najala, a jsem hrdý na práci, kterou jsme zde odvedli. Proto, místo abych do imigračního formuláře napsal jednoduše „inženýr“, s velkou radostí zapisuji do kolonky slovo „FUTURISTA“.

Pokud jde o moji privátní praxi, dnes pomáhám firmám a organizacím všech velikostí vyhlížet budoucnost v horizontu deseti až patnácti let s cílem objevit pozitivní i negativní informace ohledně toho, co má přijít. Pak těmto společnostem ukazuji, jak se s těmito informacemi vypořádat, a hledáme, co je třeba udělat dnes, zítra nebo za pět let, aby se posunuly směrem k pozitivní budoucnosti a vyhnuly se té negativní.

Moji klienti pocházejí z různých odvětví – najdete mezi nimi technologické firmy, výrobní závody, společnosti z oblasti velkoobchodu, medicíny, zemědělství a financí, spolupracuji s vládními organizacemi i armádou. Tyto organizace mají jedno společné: všichni dnes chtějí udělat taková rozhodnutí, za která nebudou muset v budoucnu platit. Může to třeba být rozhodnutí týkající se investic, které jim v horizontu nadcházejících let ušetří peníze, nebo může jít o nový produkt, který z dlouhodobého pohledu zajistí výplatu dividend akcionářům.

Ale pokud mají takové zásadní rozhodnutí udělat, potřebují někoho, kdo umí sbírat informace, a na jejich základě dokáže modelovat možnou budoucnost. To je podstata práce futuristy. Jak obvykle rád říkávám svým studentům: „Pokud to neuděláme my, tak kdo jiný?“

Práce s klienty zahrnuje i proces, který nazývám „futurecasting“ čili vytváření budoucnosti, ke kterému se detailně dostaneme později. V kostce je tento proces založený na mixu vstupů z různých oblastí, jako jsou sociální vědy, technologický výzkum, kulturní historie, ekonomika, jsou zde i data ohledně budoucích trendů a také rozhovory s experty. Tato vstupní data pak používám k tomu, abych zjistil nejen to, co je pravděpodobné, ale také to, co je možné. A v tom spočívá hlavní část práce futuristy – ukazuji lidem, co všechno jim budoucnost může přinést.

Před pár lety mě pozvali do jedné architektonické firmy, abych jim pomohl rozkrýt budoucnost jejich organizace. Tato firma má více než stoletou historii a její partneři měli obavy, jestli jsou dostatečně dobře připravení na budoucnost. Dali jsme o této firmě dohromady všechny údaje a uvažovali nad její možnou budoucností. Jejich architekti převážně navrhují budovy pro vzdělávací ústavy v oblasti amerického Středozápadu. Ale místo toho, abychom se dívali jen na budoucnost firmy samotné, šli jsme do ještě větší šíře – snažili jsme se odhadnout budoucí podobu vzdělávání, abychom získali představu, jak do toho bude jejich podnikání zapadat.

A pak se stalo něco pro ně neočekávaného – kromě toho, že nyní už mohli architekti nahlížet do budoucnosti své vlastní organizace, začali také chápat, že se musí změnit samotný systém vzdělávání. Najednou viděli, jak by mohli ovlivnit podobu budoucího vzdělávání, kdyby pomohli vytvořit takový vzdělávací systém, jaký by dokázal všechny studenty připravit na úspěch v 21. století. A to je nakonec inspirovalo k založení neziskového institutu s názvem 9 Billion Schools (9 Miliard Škol, pozn. překladatele). Tady je jejich prohlášení:

Hnutí 9 Billion Schools vzniklo s cílem vyvolat diskuzi, inspirovat k inovacím a zavést takové kroky, které by pomohly vytvořit svět, ve kterém má každý člověk užitek ze zcela personalizovaného učebního procesu – jde o celoživotní proces, který postihuje celou šíři i hloubku lidského života.

Chceme být partnerem, spolutvůrcem myšlenek a inovátorem spolu s dalšími organizacemi a jednotlivci, kteří budou usilovat o naplnění vize 9 Billion Schools v malém i velkém měřítku.

Nechali se tedy inspirovat a vést možnou vizí budoucnosti a jejími dopady, které by mohli ovlivnit.

Jak ukazuje tento příklad, moje práce není jen o úsilí představit lidem možné podoby budoucnosti. Zároveň totiž klientům pomáhám, aby v této budoucnosti dosáhli co nejlepších výsledků. Tedy věnuji se tomu, čemu se v průmyslu říká aplikovaná futuristika. Když se setkám s klienty poprvé, obvykle si představují, že celý den sedím s nohama na stole a přemýšlím o tom, jaká může být budoucnost. Ale nic není vzdálenějšího pravdě. Jsem vystudovaný inženýr a projektant. A jako aplikační futurista se snažím budoucnost nejen nastínit, ale s klienty i úzce spolupracovat, abychom zjistili, jaké kroky musejí udělat. Tedy co musejí udělat třeba hned v pondělí, aby se posunuli směrem k žádoucí budoucnosti.

To představuje úzkou spolupráci s oddělením lidských zdrojů, protože musíme udělat všechno pro to, abychom zajistili, že firma zaměstná správné lidi. Dále také musím spolupracovat s lidmi z financí, protože je třeba zjistit, jaké investice bude třeba udělat. Spolupracuji dokonce i se správou budov, abychom si ujasnili, jaký typ kancelářské budovy podpoří práci budoucích zaměstnanců.

A konečně – můj úspěch v roli futuristy se měří nejen podle toho, že svým klientům poskytnu obraz budoucnosti založený na výzkumech, ale že jim poskytnu i praktické kroky, které jim k této budoucnosti pomůžou dojít.

Takže proč se futurista rozhodl napsat svépomocnou příručku?

Řeknu vám čistou pravdu: nikdy bych si vůbec nepomyslel, že tuto knihu budete kdy číst. Nebo že ji dokonce budou číst i lidé, kteří se zabývají predikcí budoucnosti. A nikdy jsem ani neuvažoval nad tím, že bych někdy ve svém životě napsal nějakou knihu, tím spíš svépomocnou příručku.

Jak už jsem vysvětlil, celých pětadvacet let pracuji jako futurista a pomáhám různým organizacím odhadovat budoucnost a modelovat z ní pozitivní a negativní výstupy. Potom s těmito organizacemi pracuji na zajištění jejich pozitivní budoucnosti a na tom, jak se naopak vyhnout negativní budoucnosti. A kromě toho, že jsem vystudovaný inženýr a projektant, jsem také univerzitním profesorem a autorem literatury žánru science-fiction.

Takže proč jsem se tedy vlastně pustil do napsání této svépomocné příručky?

Při práci pro Intel jsem měl to štěstí mít za mentora Andyho Bryanta. Andy je velký a otevřený chlapík s neudržovanými vousy a vášní pro golf, která hraničí až s posedlostí. Předtím, než se ve firmě stal předsedou představenstva, řadu let v Intelu pracoval ve funkci finančního ředitele. Abyste lépe pochopili, co je Andy za člověka, popíšu vám, jak jsem ho často vídával při jeho pravidelných letech mezi Oregonem, kde v té době žil, a Santou Clarou v Kalifornii, kde měl Intel ředitelství. Nebylo nic neobvyklého, že Andy sedával na prostřední sedačce v zadní části Boeingu 737 společnosti Southwest Airlines. Jen si představte předsedu představenstva korporace s ročním obratem 200 miliard dolarů, jak sedí vklíněný mezi dva cestující, ale přesto je šťastný jako blecha.

Při jednom z našich posledních mentorských setkání se mě Andy zeptal, proč jsem vlastně cíleně zamířil do Intelu. Ještě předtím, než jsem do společnosti nastoupil, jsem totiž pracoval jako projektant interaktivních televizních ovladačů pro jednu malou firmu. Bylo to ještě v pravěkých dobách internetu, tedy v době, kdy jste museli do ovládacího panelu zapojit telefonní linku, pokud jste chtěli komunikovat s kabelovou společností. Jinými slovy, je to už velmi, velmi dávno.

Když mi tehdy Intel nabídl práci, byl jsem nadšený, protože jsem mohl začít pracovat v globálním měřítku. Intel totiž za rok vyprodukoval miliardy mikroprocesorů. A já chtěl zásadním způsobem změnit styl, jakým firma tyto čipy vyvíjela, navrhovala a konstruovala. Chtěl jsem vytvořit technologie, které by byly zaměřeny na lidi. Chtěl jsem, aby moji kolegové inženýři chápali, že vyrábějí nejen výkonné počítače, ale že tyto skutečně rychlé počítače mají moc změnit životy lidí – a doufejme, že k lepšímu.

Když jsem tohle vyprávěl Andymu, usmál se a řekl: „Tak to sis tedy zjevně nenastavil laťku moc vysoko, protože tohle jsi za těch deset let, co jsi ve firmě, už dokázal. A jaký je teď tvůj další cíl?“

Po téhle schůzce jsem nešel přímo do své kanceláře. Obešel jsem rozlehlý korporátní kampus a usilovně přemýšlel o tom, nač se mě Andy zeptal.

Jsem velmi specifický druh futuristy, kterého lze označit za technologického a aplikačního futuristu. Většina mojí práce se soustřeďuje na technologie a na to, jak tyto technologie dokáží zlepšit společnost. Nepředvídám tedy pouze možné budoucí trendy, ale pracuji i na tom, aby se tato budoucnost stala skutečností.

Zároveň jsem však i futuristou, který myslí na lidi. Myslím, že všechno, co v životě děláme, začíná a končí u lidí. Jeden reportér si mě kdysi dobíral a řekl, že jsem technologický futurista, který se víc stará o lidi než o technologie. Tenhle žert jsem vzal jako velkou pochvalu. A jak jsem tak toho dne procházel firemním kampusem a uvažoval o svém dalším cíli, moje úvahy mě dovedly k poznání, že mojí skutečnou vášní jsou lidé.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím jasněji mi docházelo, že to, co jsem posledních sedm let dělal s mikroprocesory, chci ve svém budoucím životě dělat s lidmi. Myslím tím, že chci zásadně změnit způsob, jakým lidé přemýšlejí o svých životech, jak si ho plánují a jak ho formují. Chtěl bych jim pomoct pochopit skutečnost, že budoucnost není něco fixního, nýbrž je to něco, co každý den vytvářejí svými činy. Chtěl bych, aby lidé přijali fakt, že si svou budoucnost můžou vytvořit – ale pouze za předpokladu, že budou ochotní se na tomto procesu aktivně podílet. Není prostě možné, aby dopustili, že se jejich budoucnost jaksi sama od sebe „přihodí“ nebo ještě hůř, že dovolí, aby jim někdo jiný plánoval jejich vlastní budoucnost.

Takže to je důvod, proč se futurista rozhodl napsat na toto téma svépomocnou knihu. Protože pro mnohé lidi je budoucnost něco jako slepá skvrna, místo, kam nedokážou dohlédnout a ani ho změnit. Ale to není pravda. Přesně tohle dokázat můžete a můžeme začít hned teď. Doufám, že jste připraveni na dobrodružnou cestu, protože já jsem nadšený z představy, že vám pomůžu představit si, naplánovat a vytvořit takovou budoucnost, jakou jste vždycky chtěli pro sebe, svoje děti a komunitu, ve které žijete. A kdo ví? Pokud se k nám připojí dostatečný počet lidí, můžeme dokonce změnit i budoucnost celého světa.

Podstatou je praktický přístup

Chci, aby tato kniha byla pro co největší počet lidí něčím, co je strhne a bude pro ně užitečné – proto jsem ji naplnil příběhy obyčejných lidí, kterým jsem pomáhal při aplikaci procesu futurecastingu. Chci také, aby byla praktická a interaktivní. Tím mám na mysli pasáž Rychlých otázek, která je součástí každé kapitoly, kde vás povedu k tomu, abyste knihu na chvíli odložili a sáhli po tužce a papíru. Metodiku kladení Rychlých otázek používám i při práci s firmami a organizacemi. Jedná se o nástroj, který lidi přiměje k uvažování a následným aktivitám. Jestliže vás tedy vyzvu, abyste si vzali tužku a papír nebo si dělali poznámky do tabletu, o stejnou věc žádám i generální ředitele a členy představenstev velkých korporací.

Je možné, že tohle není to, co jste si představovali, když jste si mou knihu kupovali. Nemůžu však dost dobře vyjádřit, jak důležitou součástí mého procesu jsou právě tyto Rychlé otázky. Zas a znovu ode mě uslyšíte, že vytvoření Budoucího já je tvrdá práce. Když začínám spolupráci s novým klientem, nejprve dlouze a obšírně rozmlouváme, abych zjistil jeho specifické potřeby. A teprve potom se pouštíme do náročné fáze výzkumu. Ve spolupráci s lidmi z mého týmu pak nahlížíme na budoucnost z nejrůznějších perspektiv – z pohledu antropologie, inženýringu, průzkumu trhu a technologií, a možná že tak trochu zabrousíme i do oblasti science fiction (to záleží na typu projektu). Na konci výzkumu máme k dispozici stovky, ne-li tisíce, datových souborů, které nám umožní vymodelovat klientovu možnou budoucnost.

Nechci vás teď ale vyděsit. Zkoumání a úvahy, o které vás budu žádat v sekci Rychlých otázek, nepůjdou až do takových detailů. Je však nezbytné, abyste si v hlavě udělali prostor na práci, kterou vytvoření budoucnosti obnáší.

A ještě závěrečná poznámka na téma procesu: uvědomuji si, že každý z nás je zvyklý pracovat a myslet trochu jinak. Ale stejně vás naléhavě žádám, abyste si pro práci s Rychlými otázkami pořídili nějaký blok nebo deník, popřípadě nějaký jiný nástroj. Podle mých zkušeností (vycházím ze svých vlastních zkušeností, ale i z toho, co jsem viděl u druhých lidí) už jen samotný fyzický akt, tedy že vezmete do ruky tužku nebo zapíšete myšlenku do počítače, pomůže vytvořit atmosféru naléhavosti a reality, která jen těžko vznikne, když na kladené otázky odpovídáte jen tak v hlavě. Dalším přínosem je, že tak budete mít všechny svoje úvahy o budoucnosti na jednom místě. Budete se k nim totiž vracet a znovu je promýšlet.

Tak tedy, obrazně řečeno, oblékám si nyní profesorský plášť. Ale ještě, než to udělám, se s vámi chci rozloučit jednou závěrečnou myšlenkou. Je to věta, kterou říkávám svým studentům na začátku každého nového semestru: „Proces je proces.“ Možná že vám teď všechno ještě nedává smysl, ale slibuji, že se tak brzy stane.

A co bude dál: Zkusíme nastínit obraz budoucnosti

Pro mnohé lidi je budoucnost něčím, co je v současnosti nepoznatelné a také nekoncepčně řízené. Připomíná mi to výrok Marka Twaina: „Pokud jde o svět, problém není v tom, že lidé o něm mnoho nevědí, ale spíše v tom, že vědí mnoho věcí, které nejsou pravdivé.“ Pokud chcete ovládat svou budoucnost, musíte se oprostit od dlouho tradovaných bludů. A přesně sem společně zamíříme ve druhé kapitole, která má poněkud velkolepý název: „Všechno, co vám tvrdili o budoucnosti, je chybné.“

Kapitola 2

Všechno, co vám tvrdili o budoucnosti, je chybné

V této knize se utkáme s duchem. A jedná se o stejné strašidlo, které nás pronásleduje kdykoli začneme uvažovat nad budoucností. Jenže my lidé si neuvědomujeme, že tohle děsivé strašidlo ve skutečnosti neexistuje. Je to jen fikce, něco jako duch ze starých černobílých filmů.

Vrátím se teď do roku 2018, kdy jsem vedl v průběhu jedné coctail-hour nejpodivnější konverzaci, jakou jsem kdy zažil. Seděl jsem na terase na střeše jedné budovy v San Francisku, kde se odehrávala oslava pětadvacátého výročí technologického časopisu WIRED. Shodou okolností jsem také v roce 2018 oslavoval pětadvacáté výročí vlastní práce v pozici futuristy, a tak mě šéfredaktor časopisu požádal o proslov.

„Můžu vám říct něco podivného a osobního?“ zeptala se mě jistá mladá žena, která seděla hned vedle mě a hleděla do dálky na záliv. Jmenovala se Audrey a znali jsme se z neformálních setkání během posledního projektu pro jedno filmové studio, na kterém jsme oba pracovali.

„Tak povídejte,“ pobídl jsem ji.

Audrey mi pak velmi detailně popsala svůj poslední sen, který byl o postapokalyptickém světě plném dronů a robotů, jednalo se o hrozně zmatenou rozšířenou realitu.

„Zní to skoro jako scénář nějakého science fiction filmu,“ poznamenal jsem.

„Ano,“ zvolala a její tvář se rozjasnila. Ale pak svraštila obočí, když začala mluvit o tom, jaké temné představy v ní sen vyvolal. Samo sebou tu byli myslící roboti. Autonomně řízená auta, která se dostávají mimo kontrolu. Taky se jí ve snu zjevila její matka (no samozřejmě!), ale brzy bylo jasné, že to vlastně není její matka (a zase – jak jinak!). V určité části snu si Audrey sundala brýle umožňující vidět rozšířenou realitu a zjistila, že futuristické město, které dosud viděla, bylo ve skutečnosti válkou poničené a vybombardované místo. Dokonce mi byla schopná popsat pach pálících se lidských těl, což bylo v naprostém rozporu s úžasnou pohodou večírku, který právě na střeše probíhal.

„Tak to tedy byl pořádně děsivý sen, Audrey,“ řekl jsem. Za pár minut jsem měl promluvit ke společnosti, a tak jsem se omluvil, abych se stihl připravit. „Ale ještě než půjdu,“ dodal jsem, „bych vás chtěl ujistit, že ten váš snový scénář se nikdy nenaplní, protože to lidé nedovolí. Jsme ti, kdo mají věci pod kontrolou. Zvlášť pokud jde o technologie, lidé vždycky budou vládnout věcem. Vaše noční můra byla spíš o tom, že my lidé ztrácíme kontrolu nad sebou samými než o tom, že by nám začaly technologie vládnout.“

Sen, který Audrey vyprávěla, je skvělým příkladem hrůzy ze strašidel. Audrey, stejně jako mnoho dalších lidí, vyděsil pocit bezmoci. A tento strach byl hnací silou její noční můry. Její matka nebyla její matkou. Město nebylo tím městem, za jaké ho považovala. Realita, o které se domnívala, že ji zná, nakonec nebyla skutečná. Něco její realitu proměnilo a mělo to kontrolu nad vším, co viděla a koho ve snu potkala. To Něco mělo moc. V jejím snu byly brýle pro rozšířenou realitu tím, co změnilo její vidění reality. A bylo to ještě děsivější, protože tyto AR brýle (Augmented Reality) jsou dnes už existující technologií. A konečně je samozřejmě třeba říct, že sen, který Audrey vyprávěla, byl o tom, že nemá vládu nad vlastní budoucností.

V této kapitole se podrobněji podíváme na budoucnost, abychom si ukázali, jak tato představa budoucnosti – temná, utopická a založená na strachu – je jen fikcí, asi jako nějaký zvláštní efekt ve filmu. A jako tomu ve filmu bývá, když strašidlo zblízka poznáte, váš strach se pak promění v úlevný smích.

Abych vám pomohl demaskovat budoucnost a vrátil vám zpět kontrolu nad ní, chtěl bych se s vámi zblízka podívat na několik klíčových faktů.

Pravda č. 1: Budoucnost není pevně daná

Chtěl bych, abyste zavřeli oči a představili si budoucnost. Co vidíte? Možná vidíte sami sebe jako starce, který kráčí po mořské pláži nebo se prochází ulicemi nějakého vzdáleného města. Pokud máte děti, možná že je vidíte jako dospělé se svými vlastními dětmi. A možná že svým vnitřním zrakem vidíte panorama města, které ale v čase zestárlo, nebo přírodu zničenou působením klimatických změn. Ať už máte jakoukoli vizi budoucnosti, pointou tohoto cvičení je, že tato budoucnost je výstupem, který je pevně svázaný s časem. Jedná se o to, že to, čemu dnes věříte, čas pouze promítl do jasně definované budoucnosti. Můžeme to nazvat osudem nebo představou, že náš osud je něčím předem daným.

Jenže víte, co si o tom myslím já? Odvolávání se na osud je nanejvýš dobré pro důvěřivé naivky. Přinejlepším je to výmluva a přinejhorším lež. Možná že jsme jen naučení o budoucnosti takto uvažovat, ale zkuste se zamyslet znovu.

Účelem této knihy je ukázat vám, jak je možné představit si, naplánovat a dosáhnout takové budoucnosti, jakou si sami přejete. Také vám pomůže vyřešit problém, jak se vyhnout budoucnosti, kterou si naopak nepřejete. Pro mnohé lidi představuje budoucnost jakousi slepou skvrnu. Vědí, že tam někde je, ale mají pocit, že ji nedokážou vidět. A já jsem tu proto, abych vám oznámil, že ji zahlédnout můžete. Dokážete vidět svou budoucnost. Prvním krokem v tomto procesu ale je přijmout a pochopit, že všechno, co vám dosud povídali o budoucnosti, je chybné. Vím, je to silné a radikální prohlášení, ale vydržte a já vám všechno vysvětlím.

Způsob, jakým lidé – zvláště ti, kteří mají nějakou moc nebo důležitost – mluví o budoucnosti, je naprosto nesprávný. Kolikrát jste už v televizi slyšeli, jak nějaký expert nebo představitel vlády pronesl variaci některého z následujících výroků:

•„V budoucnosti všechnu naši práci převezmou roboti.“

•„Po roce XXXX už nebudeme moc řídit vlastní auto. Autonomní vozidla budou povinná.“

•„V budoucnosti budou pojišťovací společnosti vyžadovat, abychom všichni měli pod kůží zavedené monitorovací čipy.“

Tyto výroky dokazují, že když lidé mluví o budoucnosti, používají chybný jazyk, skoro jako by budoucnost v jejich pojetí byla naší konečnou stanicí. Jako by to bylo nějaké místo, ke kterému se přibližujeme. Ale tak tomu ve skutečnosti není. Vypadá to, jako kdyby budoucnost byla obrazně řečeno městem Des Moines v Iowě, kam všichni směřujeme. Jenže je to jinak. Nevykládejte si to špatně – Des Moines je krásné město, byl jsem tam mnohokrát, ale hned pochopíte, jak to myslím.

Stejně jako mluvíme o budoucnosti jako o nějakém konkrétním místě, současně mluvíme o budoucnosti jako o něčem, co je nevyhnutelné. Prostě míříte do Des Moines, ať se vám to líbí nebo ne. Znovu říkám, že to není pravda (a také znovu opakuji, že se nechci dotknout Des Moines!). Existuje totiž mnoho možných budoucností.

Takže budoucnost není něco pevně daného a my nejsme bezmocní lidé, kteří k ní míří. To ale vyvolává otázku, co bychom s touto informací měli dělat? Na to je krátká odpověď: nemůžete se posadit a čekat, až se budoucnost stane. Jinak řečeno, pokud nechcete jet do Des Moines, nejezděte tam. A co je důležitější, nedopusťte, aby druzí lidé definovali vaši budoucnost. Tohle nikdy nekončí dobře. Musíte mít moc vytvořit svou vlastní budoucnost. Jenom na vás pak bude, jak s ní naložíte.

Může to vypadat jako nějaký monumentální úkol. Tomu dobře rozumím.

Většina lidí netráví dny a noci hovory o budoucnosti. A proč by to také měli dělat? Tohle není jejich práce. Všichni jsme hodně zaměstnaní. Takže přemýšlíme o práci nebo škole, popřípadě vlastní rodině. Pro většinu lidí je tím největším projevem futurismu úvaha nad tím, co bude k večeři. A to je v pořádku.

Problém je v tom, že lidé nemají žádnou platformu nebo povolení k tomu, aby o budoucnosti přemýšleli. A tady je prostor pro mě a můj proces. Moje žena říkává, že svůj život žiju tak deset až patnáct let dopředu v budoucnosti a domů do reality přicházím jen o víkendech.

Ano, správně, dokážu vám pomoct. Proto jsem také napsal knihu, kterou nyní čtete. Přicházím s novým způsobem uvažování o budoucnosti. Nedokážu vám říct, jaká bude vaše budoucnost. To zvládnete jenom vy sami. A proto byste si také měli dát pozor na lidi, kteří tvrdí, že vaši budoucnost znají.

Jen vy sami můžete poznat svou budoucnost. Můžu vám pomoct tím, že vám poskytnu správné nástroje. A můžu vám také nejen ukázat, jak si představovat budoucnost, jakou si přejete, ale také vám pomůžu identifikovat kroky, které musíte vykonat, abyste se k ní dostali.

Takže teď už víte, že budoucnost není něco pevně daného a že máte dostatek sil, abyste došli k odlišné budoucnosti. A to vyvolává další otázky. Kam vlastně chcete jít? Jak vypadá budoucnost, kterou si přejete? Pokud máte na tyto otázky odpovědět, musíte si představit sami sebe v budoucnu, musíte snít nový sen o svém zítřku. A to nás přivádí k druhé klíčové pravdě ohledně budoucnosti.

Pravda č. 2: Budoucnost nebude vypadat jako nějaký science fiction film

Když se lidé snaží představit si budoucnost, obvykle k tomu využívají jednu věc, kterou mají často na očích a váže se k předmětu naší úvahy, totiž science fiction. A proč také ne? Dává to přece smysl. Život trávíme sledováním obrazů budoucnosti, a to nejčastěji v podobě pohyblivých obrázků, tedy filmu. Takže ve filmech vidíme, jak bude vypadat cestování v prostoru (Marťan, Ad Astra, Gravitace), jak budou vypadat města budoucnosti (Minority Report, Hunger Games, Pátý element), jaká budou autonomní auta (Total Recall, Transformers), jak budou vypadat roboti (Já, Robot, A.I. Umělá inteligence, Terminátor) a jaké stroje budou chytřejší než člověk (Ona, Ex Machina, 2001: Vesmírná odysea).

Svět science fiction je úžasné království bohaté na možnosti, které nás v budoucnu čekají. Proč bychom tedy nemohli využít science fiction jako surový materiál, když budeme uvažovat nad svou vlastní budoucností? Jenže tohle udělat nemůžeme, a to jednoduše proto, že se jedná o zcela špatný zdroj inspirace. Dovolte, abych to objasnil.

Tak zaprvé, pokud jste si toho ještě nevšimli, jsem podivín a velký, neskrývaný šprt. Miluji veškerou vědu i svět science fiction. Jak už jsem dříve zmínil, jsem také spisovatel v oboru vědeckofantastické literatury. Můj román WaR: Wizzards and Robots vypráví příběh o kyborzích cestujících v čase a váhající náctileté hrdince, která zabrání zlým robotům v totálním zničení planety Země. Takže ano, sám se jako autor v tomto žánru pohybuji. Ostatně, kdo nemá rád filmy, kde supermyslící stroje ve všech hlavních městech světa bojují o nadvládu nad naší planetou, a nakonec samy sebe zahubí?

Ale jde tu o tohle: když jsem vyrostl z desetiletého šprta, který ve školní laboratoři hltal science fiction literaturu, a dospěl jsem, všechno se změnilo. Science fiction je jen zábava a hra, ale pokud máme úmysl v reálném světě uvažovat o budoucnosti, je třeba nechat svět science fiction za sebou. Takhle vytváření budoucnosti nefunguje. Science fiction je báječná zábava, ale neměli byste ji využívat jak základ pro plánování svého života.

Abych vám to objasnil ještě lépe, rád bych vám představil svého přítele a spolupracovníka, který toho hodně ví o způsobech, jak si představovat budoucnost.

Laboratoř, kde se svět hroutí

Hned za Shrine Auditoriem se nachází Zemeckis Center for Digital Arts

•Co je to za člověka?