O ztracené
kočičce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jill Tomlinsonová

O ztracené kočičce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Triciu a její děti, Joannu, Rodericka a Caroline.
A také pro mého milovaného muže.

Tak tohle je Zuzi.

Zuzi je malá mourovatá kočička.

Je spokojená se svým životem ve Francii, baví ji honit motýly a ráda se nechává hladit proti srsti.

Ale vůbec se jí nelíbí, když se ztratí…

Podivný koš

Zuzi byla malá mourovatá kočička. Měla bílé vousky a na předních tlapkách elegantní ponožtičky.

Žila v malé vesničce na francouzském pobřeží, v domě rybáře, který měl čtyři syny. Pierrovi bylo deset, Henrimu osm, Paulovi šest a Gabymu čtyři. Když se chlapci postavili do řady vedle sebe, vypadali jako schůdky. Všichni čtyři si se Zuzi moc rádi hráli a brali ji všude s sebou.

Pierre, ten nejstarší, omotal jednu z robustních noh velkého jídelního stolu kusem starého koberce, a vyrobil jí tak škrabadlo. Zuzi si tedy mohla brousit drápky podle libosti.

Henri zase věděl, kde přesně je Zuzi na svém strakatém bříšku nejvíc lechtivá. Zatímco zbytek tělíčka měla Zuzi černě pruhovaný, bříško měla poseté černými flíčky. Proto Henri s oblibou říkával, že je Zuzi svrchu tygr a zespodu levhart. A Zuzi si jeho šimrání a lechtání užívala plnými doušky.

Paul jí vyrobil hračku. Na konec dlouhého provázku přivázal kus šustivého papíru, tahal ho za sebou po zemi a Zuzi ho honila. Dokázala být opravdu rychlá, takže Paula pokaždé brzy dostihla. Neúnavně skákala znovu a znovu a papírek chytala. Paul se musel vždy na chvilku zastavit a chytit dech, a přitom nechal papírek pohupovat ve vzduchu nad Zuzinou hlavou tak vysoko, aby na něj nedosáhla. Zuzi skákala a skákala a snažila se ho chňapnout, ale Paul s ním škubl pokaždé, když se k němu dostala moc blízko. S Paulem byla prostě legrace.

Nejlepší ze všech byl ale Gaby, ten nejmladší. Zuzi ho naprosto zbožňovala, i když k tomu měla poněkud zvláštní důvod. Gaby totiž nevěděl, jak se mají kočky správně hladit. Většině se líbí, když je lidé hladí od hlavy k ocásku, tedy po směru srsti. Gaby však Zuzi hladil obráceně – od ocásku k hlavě – a Zuzi to milovala. Pokaždé se mu rozkošnicky lísala k dlani, spokojeně předla a vrněla jako šicí stroj a pobízela ho, ať s hlazením nepřestává. Nic na světě si neužívala víc. No vážně – bylo to dokonce ještě lepší než dát si rybu. A to jí ryby opravdu chutnaly, což bylo dobře, protože je dostávala každý den k snídani i k večeři.

Chlapci pomáhali svému tatínkovi, který se vracel v loďce domů s nachytanými rybami. Každý den na něj čekali na molu – Pierre, Henri, Paul, Gaby a Zuzi. Zuzi směla sníst všechny ryby, které byly příliš malé na prodej. A i když někdy nebyl úlovek zrovna velký, pro Zuzi se vždycky něco našlo. Kdyby ji chlapci tolik neproháněli, nejspíš by se brzy pěkně zakulatila.

Ten den bylo opravdu horko, a tak se Zuzi rozhodla, že si na chviličku zdřímne. Tiše skočila dovnitř a pak se celá schovala pod stoličku. Stočila se do klubíčka, takže vypadala jako obrovský chundelatý hlemýžď.