Sněh, sauna, suomi

Text a ilustrace © Michaela Ahonen, 2023

Translation © Milena Machalová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-409-9

ISBN mobi: 978-80-7689-410-5

Poděkování

Poděkování nikdo nikdy nečte, že? Ale stejně mi to nedá!

V první řadě děkuji Martinovi a Monice z vydavatelství, že se rozhodli tuto knihu vydat, a navíc mi dovolili, abych si navrhla obálku podle svého! I do zalomení knihy jsem jim mluvila – je radost mít takového autora, opravdu.

Děkuji samozřejmě svému skvělému, laskavému, tolerantnímu manželovi Esovi, který mě vždy v jakémkoli – i přiblblém nápadu podporoval: Rakasi, jsi nejlepší a děkuji za Tebe nebesům každý den!

Děkuji i zbytku své slovenské a finské rodiny za jejich podporu a trpělivost. Jste perfektní.

Děkuji Taice, že mě občas nechala psát a zírala na pohádky (rodičovský fail, já vím, ale někdy to jinak fakt nešlo), a miminku Violce (během psaní této knihy v bříšku), že mi nezpůsobila hyperemesis gravidarum nebo něco podobně vybraného, kdy bych sotva žila a knihu určitě nenapsala.

Děkuji našemu Gimlimu za venčení po lese, kdy jsem v absolutním klidu přemýšlela nad obsahem kapitol. Děkuji kocourovi Tuhkovi za jeho přítulnost a předení do ouška.

A konečně děkuji i slunci, že tady v pěkné, lesnaté Severní Karélii plné jezer často svítí aspoň od února do října na můj ctěný pobledlý obličej, a proto ještě stále nepotřebuju osobního psychiatra.

Kiitoksia kaikille, děkuji všem!

Na úvod

Tato kniha se zrodila jako taková srandička, když jsem se ve vydavatelství, pro které jsem ilustrovala jednu dobrou knihu, drze zeptala, co by řekli na to, kdybych napsala něco o Finsku. Vždyť kdysi jsem přece psala celkem čtený blog a žiju tady už dlouho, takže leccos jsem tady za ty roky o zemi a lidech zjistila atd. Ve vydavatelství byli odvážní – a podívejte, jak to dopadlo! Skutečná kniha, kterou si můžete nacpat do tašky, s vytištěnými voňavými stránkami a nahatým zadkem na obálce jako bonus! Jak se píše na internetu: that escalated quickly. Anebo možná ne, protože tuto knihu jsem psala bezmála rok, s pauzami – při práci grafické designérky a ilustrátorky na volné noze, sbírání hub a borůvek s manželem Esem, naříkání během otravného těhotenství, péči o dnes už čtyřletou dceru Taiku, venčení našeho psa Gimliho a drbání perského kocoura Tuhka pod bradou. Čas byl napjatý jako guma v trenýrkách, co vám mám povídat.

Ve Finsku žijeme už více než deset let, s dvouletou slovenskou přestávkou v Bratislavě, přesně v temných pandemických měsících, když nám splaskly všechny naše bohémské sny o přímořských víkendech v Rijece a pirozích v Krakově, protože celá střední Evropa byla paralyzovaná různými protipandemickými opatřeními. Tady ve Finsku to bylo s covidovými pravidly mnohem mírnější, i když tehdy jsme sem nemohli jet ani na návštěvu, natož se sem znovu přestěhovat – a tak jsme čekali, jak se to celé vyvine. No a když se konečně dalo trochu žít a hýbat se i venku, přestěhovali jsme se přímo do Joensuu, kde bydlí naše finská část rodiny. Větší (a objektivně i zábavnější) Helsinky a Tampere, kde jsme bydleli dříve, byly prima, ale taky je fajn mít rodinu nablízku, a to nejen proto, že tchyně se švagrovou vaří jako bohyně. Proto v této knize občas napíšu něco o Helsinkách, něco o Tampere a něco o Joensuu, ale také o Laponsku a jiných částech Finska, protože za ty roky to tady máme už poměrně procestované.

I když jsem se vždy snažila faktografické informace podložit důvěryhodnými zdroji a nedávat sem jen tak něco zbůhdarma, neberte, prosím, tuto knihu jako nějakou antropologickou studii o finském národě. Každý tady žijící cizinec má to svoje Finsko, které vnímá svou optikou. Některé věci jsou ale stejné pro všechny: tma v zimě, bílé noci v létě, komáři v lese, borůvky v mrazáku, víno jen z Alka, jenže ledacos je i v této celkem homogenní zemi pro každého jiné, a tak tady moji polští kamarádi žijí jinak než ti ruští, a ti zase určitě žijí jinak než naši arabští sousedé. Konkrétně my, Ahonenovi, jsme smíšená slovensko-finská rodina v produktivním věku, máme dvě děti (z toho jedno na cestě), psa, kocoura, v pronájmu třípokojový městský byt s velkým balkonem a malé modré auto, na které musíme ještě koupit takovou tu rakev na lyže nahoru na střechu, ale zatím skutek utek. Možná tento rok k tomu skutečně dojde, protože minimalisty právě nejsme.

I když se v textu do velké míry zabývám finskými slovy a na konci knihy najdete i malý slovníček, dobrovolně se přiznávám, že ani po těch letech nemluvím plynně finsky. Domluvím se skoro vždycky, a dokonce i po probuzení z narkózy jsem v sobě našla gramaticky správnou finskou větu pro kolemjdoucí sestřičku, ale moje finština je pořád dost, ehm, experimentální. Finům to naštěstí nevadí, někteří jsou rádi, že se my cizinci jejich pěkný a trochu krkolomný jazyk vůbec obtěžujeme učit. Snad vás potěší možnost osvojit si nějaké finské slovo, jen tak, pro legraci. Nakonec i v Tatrách či Beskydech potřebujeme v zimě toppahousut!

Příjemné počteníčko přeju!

Michaela Ahonen

LUONTO
Příroda

Jednou stále tma, jednou stále světlo – kaamos a yötön yö

O Finech se říká, a ne neprávem, že jsou klidní, vyrovnaní, skromní, že se pořád tváří stejně, starají se sami o sebe a nemluví ostatním do života… Finská města jsou víceméně uniformní, krajina jako taková je pro slovenské oko jednotvárná, sortiment v obchodech regionálními rozdíly až tak nešokuje… Nuda!

Co ale ve Finsku stejné není a co zároveň vyvolává velké vášně, je, ehm, sezonní natočení zeměkoule. No jen si představte: v zimě, tedy od konce října do konce března, je tma. Ráno je tma. Přes den je šero a modravě. Odpoledne je tma. Večer a v noci je tma (někdy i s polární září). Na severu Finska je tma téměř nonstop a den a noc splývají v jedno. Rytmus dne by se dal shrnout jako kaamos (tma) – sininen hetki (trochu modra do té tmy) – kaamos (tma).

Když se v létě naše modrá planeta natočí opačně, máme tu bílé noci, nebo jak to Finové poeticky nazývají: yötön yö (noc bez noci). Tehdy je zase dlouho světlo a například v takovém Laponsku pořádná noc vlastně ani nikdy není – slunce se točí v kruhu na nebi a po jistou dobu vůbec nezapadá za horizont. Jak jsem se za ta léta naučila, nemít v létě aspoň v ložnici pověšené zatemňovací závěsy není dobrý nápad. A stejně není dobrý nápad nemít v zimě doma bright light, které vám do sinalé, zimou unavené tváře denně vpálí přinejmenším deset tisíc luxů světla. Člověk, a zvlášť cizinec ze slunečné oblasti, si tady musí vymýšlet všemožné strategie pro přežití.

Tento jin a jang předěl mezi světlem a tmou během roku má celkem vliv i na náladu a chování obyvatelstva. „Zimní Fin“, to je často nabručený medvěd zabalený v černém kabátě, občas běžkující v temné, sněhem prosvětlené krajině, který za celý den utrousí minimum slov. Zato „letní Fin“ je vysmátý od ucha k uchu, o půlnoci si jde zaplavat a dát si pivečko s kamarády na pláži u jezera, tancuje na náměstí, huláká, sleduje hokej (květnová mistrovství – Suomiiii!) a všeobecně je mentálně úplně někde jinde. Kdyby to nebylo urážlivé a navíc i nepřesné, řekla bych, že celý národ trpí bipolární poruchou osobnosti, ale něco takového se přece neříká – takže nic jste teď nečetli!

Provozní doba také funguje podle režimu léto-zima, a tak velká většina různých romantických kavárniček, restaurací na lodích, cukráren, food trucků a podobně je v zimě prostě zavřená. A v létě jsou zase všechny otevřené, až si člověk nemůže vybrat, kterou z nich vyzkouší, než zase napadne sníh.

Vzhledem k tomu, že fungujeme ve vysoce konzumní společnosti, dokonce i sortiment obchodů je nastavený na jin a jang princip roku a sezonní produkty tady odrážejí rytmus kaamosu versus yötön yö. Zarazilo mě například, když jsem poprvé vešla do finské lékárny a uviděla tam celé poličky plné doplňků stravy – přesněji vitaminu D a melatoninu.

Na Slovensku to najdeme samozřejmě taky, ale určitě ne v nabídce 58 druhů melatoninových kapslí a neuvěřitelných 397 (!) různých doplňků stravy obsahujících vitamin D, tak jako je prodává i internetový obchod sítě lékáren Yliopiston Apteekki.1 Co vám mám povídat, v létě se vám špatně spí, protože je pořád světlo, a tak se vám hodí melatonin… no a v zimě, v té tmě a mrazivém tichu máte pro změnu pocit, že kóma se blíží a ekzémy se rozšiřují každým dnem víc a víc, a tak se ládujete vitaminem D.

Časem jsem se to naučila nějak zvládat, ale vždy ráda zajedu v listopadu nebo prosinci na Slovensko, za světlem a za opravdovými vánočními trhy. Moje slovenské kamarádky a kamarádi se vždy chytají za hlavu, o jakém světle že to mluvím, protože netuší, jak velmi tmavé ty zimní dny mohou být. Zvlášť Helsinky a ostatní oblasti u moře v posledních letech téměř nemívají zasněžené zimy, a je tam tedy půl roku sychravo, tma, mokro a nevlídně. V takovém případě budu raději postávat v mnohem světlejší listopadové tmě a sychravosti na bratislavském Hlavním náměstí s horkou medovinou v ruce než tady trpět sychravý kaamos, a ještě k tomu bez medoviny!

Od doby, co bydlíme v Severní Karélii, mám ze zimního období paradoxně menší obavy, protože i když je tu tma (a zima) větší než v Helsinkách, zároveň je i menší, protože je tu strašně moc sněhu – a sníh tu temnotu přímo pohádkově projasňuje. A kdyby bylo skutečně zle, podívám se nahoru na tmavé nebe a možná tam uvidím tancovat revontulet, polární záři. Ach, zní to jako pěkná, temná, těžká, ale velmi poetická zima! Ale řeknu vám, že i tak bych ji raději prožila na Kanárských ostrovech. Možná tedy tu další zimu, aspoň na měsíc. Když mohou migrovat husy, proč ne i my lidé? Vždyť je to otázka přežití.

Jokaisenoikeus neboli Opak slovenské obsese s ploty, ohradami a betonovými zdmi

V severských zemích – čili nejen ve Finsku – existuje takový příjemný obyčej, který se dostal až do uzákoněné podoby. Řekněme si rovnou, že bez vysoké míry důvěry mezi občany navzájem a jejich předpokládaného slušného chování by asi nefungoval – ale funguje. Ve Finsku se tento obyčej donedávna nazýval jokamiehenoikeus (právo každého muže), ale nyní má už konkrétnější jméno: jokaisenoikeus, tedy právo každého. Toto právo se netýká ničeho lascivního, právě naopak! Jokaisenoikeus opravňuje každého občana ke zcela meditativní aktivitě – štrádovat si to po přírodě úplně svobodně. A všude sbírat houby, bylinky a bobule, tedy když to právě není něčí soukromý pozemek, případně přísně chráněné území.

To kromě jiného znamená, že nikde nenajdete ploty, a obory taky ne (aspoň já jsem si za ta léta žádné nevšimla). Sem tam se někde najde elektrický plot, jako u nás v lese v Noljakce, kde je jedno chráněné území během léta spásané herefordskými kravami. Kolem dálnic jsou postaveny ploty z pletiva kvůli ochraně zvířat, ale když už se ocitnete v lese, v opravdovém, pořádném finském lese, plot tam budete hledat marně. Jenže z toho vyplývá jistý, typický severoevropský problém. Když jsem v lese a sbírám borůvky a děda Pekka má v blízkosti neoplocený, osm tisíc metrů čtverečních velký pozemek, na kterém má někde – a nikdo kromě dědy Pekky neví kde – chatičku se saunou, jak mám vědět, kde ten soukromý pozemek začíná a končí? Jak tedy poznám, kdy pro mě jokaisenoikeus už přestává platit, protože jsem na území dědy Pekky a jeho sauny? No, nepoznám to. Ale děda Pekka a ostatní majitelé chat a domů neřeší, když jim někdo vkročí na jejich pozemek, pokud nebude sbírat borůvky přímo pod jejich oknem, případně jim nepoleze na privátní plážičku u jezera. To už je proti dobrým mravům i ve Finsku, protože tady se lidem dává hodně prostoru. (Během pandemie koloval takový vtípek, že Finové se už nemohou dočkat, kdy pandemická opatření skončí, aby se mohli vrátit z doporučených dvoumetrových rozestupů ke svým obvyklým pětimetrovým.)

V praxi každodenního života je jokaisenoikeus velmi příjemný. Finové mají neoplocování a nezakazování volného pohybu natolik vžité, že ploty kolem soukromých zahrad rodinných domů najdete jen u pejskařů a u některých lidí bydlících v řadovkách. Dost místních má kolem svého pozemku túje, muchovníky nebo jiné stromy a keře, ale velmi často bez plotu, případně jen s nějakým symbolickým půlmetrovým pletivem, aby se jejich milovaný bišonek Onni nedostal na ulici.

A když přijdete k jakékoliv školce nebo škole pozdě odpoledne (obvykle po čtvrté hodině), hřiště v té době budou volně přístupná všem. Žádné zámky, řetězy, zákazy. Když vašeho drobka začne obvyklé hřiště nudit, tak si zkrátka otevřete branku a vezmete ho na hřiště patřící školce, kde mají tu super zábavnou prolézačku.

Vzhledem k tomu, že moje máma bydlí v pěkném rodinném domě v nové čtvrti jinak poetické vesnice u Bratislavy, musím tady zmínit i betonové zdi, novodobou slovenskou posedlost nevídaných rozměrů a škaredosti, oblíbenou hlavně v satelitní zástavbě na okraji větších měst. Betonové zdi jako takové ve Finsku nenajdete. Takovýto koncept tu prostě neexistuje. Pokud chce někdo soukromí nejsoukromější, postaví si neprůhlednou vyšší zeď z dřevěných latí, eventuálně z kamenů (skutečných, betonové napodobeniny se také nenosí). Nebo si u svého pozemku vysadí túje, vzpomínané muchovníky či nahuštěné smrky. Ale betonové zdi z těch škaredých dílců nasazených na pilíře – to ne, to by v estetické zemi designérů Alvara Aalta, Maiji Isoly a Eera Aarnia asi žádný Fin nevydýchal. Takové zdi jsou totiž nevkusné, těžkopádné, neekologické a ohavné – a nikdo a nic mě nepřesvědčí o opaku.

Chápu slovenskou potřebu soukromí, protože Slovensko je malá země a všichni pohromadě jsme v ní namačkaní v údolích a v okolí řek. Ale i v sedmkrát větším Finsku bydlí lidé namačkaní na sebe, a přesto se tady nikdo neohrazuje betonem, ani na malých městských pozemcích s výměrem do osmi set metrů čtverečních. Proč by to dělali? Sousedé se snaží neobtěžovat jeden druhého a nelézt si do zelí, a stejně jako například v Japonsku ani tady nikdo nesahá na cizí majetek, protože je soukromý, takže míra krádeží je velmi, velmi nízká. A tak ve Finsku existují ulice (jednu takovou máme kousek od našeho bytu), které z přední strany vypadají jako normální ulice s rodinnými domy a nižšími bytovkami. Tu a tam je možné najít mezi bytovkami i řadové domy s živým plotem a minizahrádkami. Rodinné domy mají z této strany odolné ocelové (ale kdo ví, zda vůbec zamčené) vchodové dveře a zavřené garáže. Ze zadní strany není ale nic! Majitelům končí pozemky romantickým potůčkem ve stínu bříz a borovic a za tím potůčkem je pro všechny přístupná turisticko-cyklo-běžkařská lesní trasa, podléhající samozřejmě zákonu jokaisenoikeus. Pokud bych při venčení našeho psa chtěla některému ze sousedů vlézt na terasu a ukrást mu ratanovou židli, kromě potůčku (a výčitek svědomí) mi v tom absolutně nic nebrání. To se ale nestane, protože tady jsme přece v severní Evropě a tady takové věci neděláme.

Kdo by si tady stavěl ošklivou betonovou zeď kvůli soukromí a bezpečnosti?! Ei tarvii, ei tarvii – není třeba. Raději pojďme sbírat brusinky a borůvky, kde se nám jen zachce, a nechejme sousedy v zahrádkách na pokoji. Vzhledem k tomu, že nemají ploty, možná jim tam budou běhat veverky a zajíci – ti mají jokaisenoikeus platný všude.

Kdo si chce zalyžovat, jde na tunturi

Když jsem se před více než deseti lety přestěhovala do Finska – rovinaté země s drahým pivem – začaly mě zajímat dvě věci: pivo a zimní sporty. Na Slovensku mě nezajímalo ani jedno, asi proto, že obojí bylo dostupné a všichni se tomu vášnivě věnovali, ať už individuálně, nebo společně. Ale ve Finsku? Tady je pivo příliš drahé a svahy daleko… A proto se to okamžitě stalo extrémně lákavým! Nemluvě o tom, že asi sto metrů za bytovkou máme perfektně udržovanou a osvětlenou desetikilometrovou běžkařskou trasu, ale já doteď nevlastním žádné běžky. V Helsinkách celý národ jezdil na kajaku a paddleboardu po Baltském moři, ale já jsem nic z toho nezkusila. Stydím se, opravdu! Ale polepším se! A nejlepší bude začít s těmi zimními sporty, pro které tady minimálně půl roku panují absolutně dokonalé podmínky.

Je pravda, že Finsko je rovinaté a kopců tady najdete jen pár, ale sjezdovek tady mají i tak překvapivě hodně. Dokonce pro nás nejbližší pořádné lyžařské středisko Koli Ski1 umístilo na ten sotva čtyřistametrový kopec i jednu černou sjezdovku! Druhé nejbližší lyžařské středisko Mustavaara nic takového nemá, protože samotný kopec je miniaturní. Ale aspoň neumřu strachem – jako jsem málem umřela kdysi dávno ve Vrátné dolině – když se tam na stará kolena půjdu znovu učit lyžovat nebo snowboardovat.

Kdo má lyžování, snowboardování, skialp a další zimní aktivity vyžadující kopec rád, sedne na vlak (nebo letadlo) a zamíří do Laponska. Tam se rozprostírají prastarými ledovci obroušené hole jménem tunturi. Nejvyšší finský tunturi je Halti (1324 m n. m.),2 nacházející se co by kamenem dohodil od norské a švédské hranice v divokém, drsném, takřka neobývaném severozápadním koutku Finska. A my Slováci jsme, prosím pěkně, fakt všude. Když jsem si na Google Maps prohlížela fotografie a recenze impozantního Halti, jako první se mi ukázala tato:

„Slavná a úžasná Ďuricova slivovice se dostala až na nejvyšší bod Finska a několik zimních turistů potěšila na jejich cestě z Kilpisjärvi na vrchol hory. Děkujeme rodinám Królovým a Ďuricovým za zásoby a podporu!“

Na zdraví, krajané! Doufám, že se vám tu líbilo.

Halti je sice nejvyšší tunturi, ale není tam žádná lyžařská infrastruktura. Z tohoto pohledu je lepší zajet například na Ylläs nebo Ruku,3 kde jsou špičkové sjezdovky, restaurace, hotely, psí a sobí safari… na co si jen vzpomenete. K velmi populárním lyžařským destinacím patří i Iso-Syöte, Levi, Taivalvaara, Suomutunturi nebo nejseverněji položené lyžařské středisko v Evropě: Saariselkä.4 Ceny skipasů jsou tady jen o něco vyšší než na Slovensku, ale après-ski vás vyjde násobně víc, především když bude alkoholického typu. Na druhé straně, téměř všude je k mání opravdová finská sauna a nad hlavou vám možná zatančí i magická polární záře. Na jihu Finska je zase spousta běžkařských středisek a také hodně lyžařských můstků (například i známý můstek Suurmäki5 v Lahti, na který se dá vyjít i v létě jako na vyhlídkovou věž), takže pokud se nebojíte, můžete jít hned skákat.

Ale jinak, finština a lyžování. Vždy, když mi tady někdo vypráví o lyžování, já – člověk z hornaté země – si představím lyžování dolů z kopce, tady nazývané alppihiihto (doslovně: alpské lyžování) či laskettelu. Ale pozor! Když Fin mluví o lyžování, obvykle tím myslí běžkování, murtomaahiihto nebo jen jednoduše hiihto. Už několikrát došlo mezi mnou a okolím k zajímavým nedorozuměním ohledně tohoto tématu. Jednou jsem nemohla ani za nic pochopit, o jakém lyžování (dolů z kopce) v okolí Espoo jde, když v okolí Espoo není kopeček větší než mraveniště… Většinou jsme si to potom vysvětlili: Lyžování je běžkování, ok? A alpské lyžování je to skutečné lyžování z kopce dolů, ať už tu Alpy jsou, nebo nejsou! Já jen, že je dobré to vědět, protože Finové takto často chybují i v angličtině. Pokaždé raději specifikuju, jestli mám na mysli downhill skiing, tedy lyžování, nebo cross-country skiing, běžkování. Hned je v našich konverzacích o zimních sportech méně nedorozumění, opravdu!

A vlastně ještě jedna věc. Finsko je velká země, rozlehlá a s dlouhatánskými běžkařskými trasami, vedoucími i přes zcela neobydlené oblasti. Pokud Tuulikki běžkuje deset kilometrů nahoru dolů na osvětlené trase za domem, může tam jít i v teplákách a s vybitým mobilem a nejspíš se jí nic nestane. Ale jakmile má zálibu v běžkování po zamrzlých jezerech – mimo označené trasy, nebo i na označených trasách, ale daleko od lidí, raději nebude riskovat. Tehdy je dobré mít s sebou čelovku, kompas, křesadlo nebo (v suchu udržované!) zápalky, nějaké jídlo, možná maličký ešus – pro jistotu. Medvěda ani rozčileného losa pravděpodobně nepotkáte, ale není to bůhvíco, ocitnout se ztracená ve tmě, v mrazivém počasí, hladová jako vlk a třicet kilometrů od domu jen tak, bez ničeho. Naštěstí jsou v lesích časté takzvané laavu, útulné chatky pro turisty, kde bývá uskladněno dřevo, gril, někdy tam najdete pár sáčků čaje, a tak se tu dá přežít, i když se ztratíte, ale je to dost adrenalinové a potenciálně velmi nebezpečné. Když ale budete respektovat své schopnosti a přírodu kolem sebe, všechno bude v pořádku. Přeju veselé lyžování a běžkování!

Pozor hirvi, pozor poro!

Začnu od konce. Od konce života, abych byla přesná. Jedli jste někdy sobí steak? Nebo losí klobásu? Pokud ne, tady ve Finsku si to můžete dopřát! Ale ani tady to není nějaká běžná potravina, jak by si člověk mohl myslet na základě obvyklých fotek zobrazujících Finsko. Rozhodně tady o losy (hirvi) a soby (poro) nezakopáváme na každém kroku. (Chválabohu, chtělo by se mi dodat, protože dospělý los váží i půl tuny.) Je jich tu ale dost a jsou úžasní – tak si o nich trochu pošeptáme do ouška.

Abyste měli tu pravou nordickou atmošku, představte si, že sedíte v dřevěném srubu na sobí kožešině při plápolajícím ohníčku, venku je -30 °C a na stole před vámi voní glögi a poronkäristys, oblíbené jídlo ze soba, většinou podávané s brusinkovým džemem. Jakési nordické hygge či co.

Když jsem sem přijela poprvé, absolutně mě fascinovaly výstražné značky u cest zobrazující losa (Alces alces). Takové značky najdete po celém Finsku, přičemž každých pár kilometrů jsou prostřídány jinou tabulí, oznamující, že za chvíli na okraji lesa skončí žluté plastové páskování (kterého se losi bojí), a musíte si tedy dávat pozor, protože nejbližší úsek cesty je vyhrazen pro losy, kteří by chtěli přejít přes silnici. Nám takto přecházel přes cestu los jen jedenkrát, někde blízko polárního kruhu, ale viděli jsme rovnou mámu s mládětem. Bingo!

Až do jejich vyhubení ve středověku žili losi kdysi i na území Slovenska; a možná budou u nás žít zase1 – díky iniciativě Výzkumného ústavu živočišné výroby v Nitře. V Polsku, pobaltských zemích, a dokonce i na Šumavě najdeme losy i dnes, takže ono to až taková exotika asi není ani ve střední Evropě, a tady na severu už vůbec ne. No ale proto, že jsou losi plaší a samotářští, mají v oblibě velká teritoria, a finské lesy jsou obrovské. Pozorovat losy naživo je i tak zvláštní pocit – dokonce i pro domácí Finy. Nejraději je zřejmě vidí fotografové divoké přírody (kteří sem chodí i na organizované fotografické výlety) a lovci. I my máme v rodině jednoho lovce, který mívá po podzimní sezoně mrazák plný losího masa a žije z něho po celý zbytek roku. Finská lovecká organizace Suomen riistakeskus uvádí, že z jednoho losa je asi 150 až 180 kilogramů masa. Dá se tolik masa vůbec sníst? Musím se na to zeptat našeho lovce.

Jako momentálně těhotná musím zmínit i to, že losice mají těhotenství dlouhé osm měsíců – téměř jako my, Homo sapiens sapiens ženy! Pro samice losa je typické, že přivádějí na svět taky jen jedno mládě,2 i když se čas od času nějaké nešťastnici s extra velkým břichem narodí dvojčata nebo čtyřčata. Na rozdíl od nás primátů kojí losice svoje mláďata jen po dobu čtyř měsíců, přičemž mladí losi jsou pohlavně zralí už jako jedenapůl- až dvouletí. Nejpozději tehdy se oddělí od mámy a jdou se samotářsky toulat po lese. S jinými losy se setkají nejdřív na podzim, v období říje. Jsou to vlastně takoví tiší lesní introverti, čímž do jisté míry připomínají samotné Finy.

Na rozdíl od losů jsou sobi společenští a žijí ve stádech po celé laponské oblasti, rozkládající se na severu Finska, Norska, Švédska a Ruska. Tady ve Finsku je až 33 procent území tradičně věnovaných pastvě sobů,3 většinou (ale ne vždy) pod správou Sámů, kteří mají na tento způsob hospodaření i života jako takového historicky i kulturně nejlepší know-how. Mimo Laponsko je možné soby najít u majitelů, kteří nejsou Sámové, ale obvykle to bývá takzvané „sobí safari“ a sobů je tam řekněme deset – tedy jen zlomek z toho, kolik jich v Laponsku mívají místní. Asi dvě hodiny cesty od Joensuu má takové sobí safari dokonce partička Rakušanů! Alpy už byly asi nuda, chtělo to nějaké severokarelské mokřady. No, proti gustu…

Vidět soba nebo část z něho není tak těžké jako vidět losa, a nemyslím tím jen na talíři. Jedna moje kamarádka se během koronavirové krize rozhodla, že nebude dřepět v malém bytě ve městě, a tak si v téměř tisíc kilometrů vzdáleném lyžařsko-turistickém ráji Äkäslompolo nejdřív pronajala a později koupila dům. A protože žije v Laponsku, skutečně na severu, tak vedle venčení psa ráda sbírá sobí parohy. Nasbírala jich už tolik, že si z nich udělala dva lustry! Já jsem se zase jednou přidala k manželovi na jeho služebku do laponského městečka Pelkosenniemi, kde si to sobi štrádovali volně po okolí, a nasbírala jsem si tam trochu sobích chlupů do krabičky. Na co mi budou, sama nevím, ale pořád mám ty chlupy posvátně schované. Jeden nikdy neví, možná ze mě bude jednou šamanka a potom se mi budou hodit na… něco? No, dám vám pak vědět. Další skupinky sobů jsem měla možnost zahlédnout i v jižněji položeném Taivalkoski, kde chodily celé tlupy přímo kolem chatiček k pronájmu a návštěvníci si je nadšeně fotili z verand či přes okna. Sobi nejsou tak plaší, někteří jsou navíc zvědaví a celkem přátelští, takže když pojedete dostatečně severně, máte velkou šanci je potkat jen tak – ve volné přírodě.

Ve Finsku žije víc druhů a největší z nich je sob karelský (Rangifer tarandus fennicus).4 Tito sobi jsou úplně výstavní, i Joulupukki si z nich určitě vybere nové tahače svých zázračných saní! Proti půltunovým losům váží sobi mezi 70 až 150 kilogramy a mají takové ty ikonické široké nohy, díky kterým se jim dobře chodí po sněhu a lehce vyhrabává lišejník. Zhruba před dvěma lety jsem ale někde viděla dokument ze švédského Laponska, kde místní sobí pastýři naříkali, že když se v zimě ovlivněné klimatickou změnou někdy nečekaně oteplí a potom zase ochladí, jejich sobi trpí hladem. Pro soby a jejich styl pastvy je totiž velmi špatné, když se na sněhu udělá tvrdá ledová krusta, kterou nedokážou nohama nijak probořit, a tak musejí hladovět – nebo být dokrmováni lidmi. Severská léta jsou zase v posledních letech nezvykle teplá a rozsáhlé požáry v tajgách nejsou výjimkou, což soby také ohrožuje. S tím se ale těžko dá něco udělat na lokální úrovni, protože záchrana sobů a jejich tradičního způsobu života vyžaduje celoplanetární akci, která by pomohla dát klima o něco víc do normálu. Trochu ztrácím naději, že se to nám lidem podaří, ale jeden nikdy neví!

No a tuto kapitolu bych mohla ukončit nějakým pěkným starým mýtem – například tím o dvou sestrách a jejich sobicích.5