The Last Love Note

Poprvé vydáno nakladatelstvím Michael Joseph. Michael Joseph je součástí skupiny společností Penguin Random House.

Toto vydání vychází ve spolupráci s Penguin Random House Australia Pty Ltd prostřednictvím Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Copyright © Emma Grey, 2023

Translation © Petra Andělová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-406-8

ISBN mobi: 978-80-7689-407-5

Jeffovi
Tentokrát jsi ten důvod, proč píšu, Ty.

Prolog

Před dvěma lety

Telefon začal vyřvávat „Pochod Impéria“ z Hvězdných válek. Popadnu Charlieho. Zvednu ho z nablýskané betonové podlahy a strčím ho do nákupního vozíku, do uší si nacpu bezdrátová sluchátka a obrním se před útokem.

„Mami?“

Výběr vyzvánění byl Camův nápad. Pokus zvednout mi náladu po jedné z matčiných návštěv, připomínajících živelnou pohromu. Myslí to dobře a mám ji moc ráda. Nicméně poté, co se ze mě stala matka a z ní babička, došlo mezi námi k několika bouřlivým výměnám názorů. Cam usoudil, že až zase zavolá, nastavené zvonění mi zvedne náladu. A měl pravdu.

Jenomže potom to přišlo a onemocněl. A nedokážu se přimět jeho vtípek anulovat.

Nedokážu se přimět zrušit nic. Pořád platím jeho telefon, jen abych slyšela jeho hlas ve schránce. Výtisk autobiografie Bruce Springsteena ještě pořád leží otevřený hřbetem vzhůru na jeho nočním stolku a zůstává rozečtený. Nejsem schopná ani vyházet všechny lístečky, kterými polepil celý dům, které se válí v mém autě a mám jich plnou kabelku. Dokonce i jeho rukopis mě sráží na kolena…

„Jsem v sámošce,“ ohlásím, jakmile konečně získám máminu pozornost. Má totiž ve zvyku volat mi ještě dřív, než může mluvit – obvykle těsně před koncem hovoru s někým jiným. Cam tomu říkával „předpeklí hovoru“.

Sáhnu mezitím po jeho oblíbeném mýdle. Přičichnu k němu. Podám ho Charliemu ve vozíku. Taky ho očichá.

„V sámošce?“ zopakuje máma, jako kdyby ji to šokovalo. Ať dělám cokoli a jakkoli normálního, mou mámu to šokuje. Vždycky to tak bylo.

„Život jde dál…,“ pokouším se vysvětlovat, než mi pohled padne na skoro prázdný vozík. Jeho obsah dokazuje, že můj život dospěl k tragickému intermezzu.

Než Cam onemocněl, střídali jsme se v rolích lovce a sběrače. Exceloval v obojím. Nakupovací génius. Rozený domácí kuchař. A teď jsem se obou rolí musela chopit sama a nejsem schopná ani nakoupit suroviny na obyčejné jídlo a uvařit je.

V oblaku parfému a výkonnosti mě míjí žena s vlasy staženými do culíku, oblečená ve funkčních elesťácích. Pozoruji ji, jak vybírá krabičku tamponů a tuhé mýdlo, nákup hází do košíku a okázale odškrtává položky na nákupním seznamu.

Budu vůbec někdy stejná? Tak suverénní při výběru mýdla? Lidé jako ona se chovají, jako kdyby se svět nezvratně neotřásl v základech.

„Poslyš, Kate, co kdybys se mnou a Charliem šla zítra na schůzku Probusu?“ Probus je matčin společenský vesmír. To snad nemůže myslet vážně, že mám jít na drbárnu do klubu důchodců, navíc se tříletým prckem, když mám volno kvůli úmrtí člena rodiny.

„Shirley Delaneyový taky nedávno umřel muž,“ sdělí mi nekompromisně.

„Mami, bylo mu sedmaosmdesát.“ Vím to, protože mi už vyprávěla o jeho vleklém umírání a zacházela do podrobností, které čerstvý pozůstalý, a vlastně vůbec nikdo, nechce znát.

„Vdova je vdova,“ oznamuje mi rázně a mně do očí zase vhrknou slzy. Je mi osmatřicet. Neměla bych být „vdova“. Potřebuji rozhovor s mámou ukončit dřív, než mě před mým nadmíru vnímavým synem úplně rozloží.

Dospívající mladík, doplňovač zboží, před sebou tlačí obrovský vozík plný šamponů a kondicionérů. Zastaví se a začne z cesty odkopávat prázdné krabice, které se povalují na podlaze blízko nás. Naše pohledy se setkají, v mých očích se zrcadlí panika.

„Můžu nějak pomoct?“ nabízí se váhavě.

Zavrtím hlavou. Je naprosto zřejmé, že ani jeden z nás tam být nechce. A taky že mi vůbec nechce pomáhat. Prostě mu jen stojím v cestě. Jsem beznadějně ztracená, chce se mi říct. A nejen v téhle sámošce.

Charlie využije mojí nepozornosti a zmocní se piksly holicí pěny ze stojanu s prémiovými produkty. Všimnu si toho právě v okamžiku, kdy jedna z matek, kterou znám z hřiště, zabočí do mojí uličky. Konečně známá tvář!

Myslím, že si mě všimla, ale zareagovala, jako kdyby si znenadání vzpomněla, že zapomněla koupit psí žrádlo, osvěžovač WC nebo zmrzlý hrášek – prostě něco. Otočí nákupní vozík a žene před sebou dvojčata ven z uličky, aby byla i s dětmi co nejdál od nevyhnutelně rozpačitého setkání se mnou. Takže teď jsem vdova a k tomu ještě vyvrhel.

Sklouznu pohledem zpátky k Charliemu. Podařilo se mu sundat víčko a ze všech sil ručičkou mačká pumpičku, takže pěna stříká všude kolem, zacáká mu tričko s Hasičem Samem, tepláky, boty…

„Mami! Už musím končit,“ loučím se do telefonu a poslepu šátrám v kabelce po kapesníčkách. Vytáhnu ale jen pakl obálek, které jsem cestou na nákup vyndala ze schránky. Kondolence. Účty. Cosi od dodavatele elektřiny adresovaného Camovi, což tam nemá co dělat. Před pár dny jsem strávila zničující půlhodinu na telefonu a pokoušela se vyřešit zdánlivě naprosto neřešitelný problém s účtem za elektřinu psaným na Camovo jméno.

„Majitel účtu je mrtvý,“ vysvětlovala jsem zdrceně poté, co mi operátorka dvakrát zopakovala, že může hovořit jen a pouze s ním. Copak se to dá říct ještě přímočařeji? „Jak vám ho mám dát k telefonu, když je mrtvý?“

Kde sakra jsou ty kapesníčky?

„Charlie, ne aby sis to stříkal do pusy!“

Přestávám se hrabat v kabelce, když mi dojde, co je na natištěno na obálce adresované Camovi. „Je nám líto, že jste za světlem odešel jinam.“

Obálku roztrhnu a rozložím list papíru vložený uvnitř.

Milý pane Whittakere, stojí tam. Velice nás mrzí, že jste se rozhodl od nás odejít. Věnujte prosím několik minut tomu, abyste nám pomohl pochopit, jak bychom mohli lépe vyhovět Vašim potřebám…

A je to tady.

Úplné dno. Po nejhorším dni mého života a následujících třinácti dnech plných zoufalství se v oddělení s pánskou kosmetikou propadám na úplné dno – v ruce s krutým dopisem adresovaným mému mrtvému manželovi, ze všech stran v obležení přípravky osobní hygieny, které on už nikdy nebude potřebovat, a surová realita mě zasahuje plnou silou. Nezvratně. Poprvé.

Muž, kterého miluji, už není.

Už. Není.

Nerozhodl se odejít od dodavatele elektřiny. Od nikoho se nerozhodl odejít. A teď už není důvod kupovat jeho oblíbené mýdlo, ale je potřeba změnit hromadu našich účtů.

„Jejda, Charlie! To je svinčík!“ Vzlykám a brečím tak, jak jsem toužila už od pohřbu, ale nedokázala jsem to. Samozřejmě že slzy přišly právě teď, v okamžiku, kdy se tou obálkou pokouším utřít pěnu na holení ze všeho kolem.

Za jiných okolností by mohlo působit roztomile, že si Charlie patlá pěnu na tváře a předstírá, že ji seškrabuje imaginární žiletkou. Jenomže teď ne. V duchu se přenesu do doby, kdy ho budu muset naučit se holit doopravdy. A to ani nevím, co mám dělat teď, když jsou mu pouhé tři roky. Představa, že bez Camových zkušeností vychovávám puberťáka, mě naplní hrůzou.

„Mamí, koukni na mě!“ Z Charlieho jasných modrých očí svítí rošťáctví, dolíčky ve tvářích jsou vidět i pod vrstvou bílé pěny. Chytí mě za ruku a položí si ji dlaní na tvář, stejně jako to dělal Camovi, když se spolu holili.

„Jsem jako taťka!“ prohlašuje se smíchem.

Ježíši, proboha.

Tohle nemůžu zvládnout.

Současnost

1

„Grace, prosím, jdi od toho okna!“

Roztáhla závěsy v hale a dovnitř se rozlilo pozdní zimní slunce. Uvelebila se na lavici u okna se sklenicí bílého a teď bezostyšně civí na chlápka, který se pachtí na druhé straně ulice.

Charlie si hraje už víc než deset minut něco jiného než Minecraft a já si připadám jako skvělá matka. Tak vzácné vítězství se rozhodnu oslavit opětovným otevřením rukopisu románu, který před sebou tlačím zhruba po pěti slovech už od doby kamenné…

„Tvýmu sousedovi flanelka fakt sekne,“ prohlásí Grace. V popelavě plavých vlasech jí tančí zapadající slunce, vypadá nadpozemsky. Dívám se, jak si natahuje dlouhé nohy přes sedák a popotahuje si temně zelené šaty přes botky na vysokém podpatku, a napadá mě, jak jsem mohla přijít k tak úchvatné kamarádce.

Grace a já jsme si tak blízké, že jen stěží dokážu uvěřit, že se známe pouhých šest let, tedy od doby, kdy jsme se s Camem dokopali odjet z Melbourne a přestěhovali se do Queanbeyan poblíž Canberry, aby mohl přednášet na Australské národní univerzitě. Po setkání v posilovně, kdy nám oběma bylo už přes třicet, mi připadalo, že jsem jako Anna ze Zeleného domu a konečně jsem potkala svoji Dianu, byla jsem Thelma a ona mi byla Louisou, byla jsem Barrymoreová a ona mou Diazovou.

Napije se vína, a než si dá další hlt, podotkne: „Tak ten je VVO.“

„Jako že Vysoký úřad vlády pro obchod?“ zeptala jsem se. „Moment, takový úřad nemáme…“

Odpoutá pozornost od muže na protější straně ulice na dost dlouho, aby mě sjela pohledem, ve kterém se zračí nevěřící údiv nad mou naivitou.

„Co? Aha, takže to je nějaká zkratka ze seznamky?“ Mám naprosto nulový zájem o seznamování online. Vlastně o jakékoli seznamování. Online i v reálu, ve dvou i ve skupině – k velkému zklamání Grace Randallové nestojím o žádné.

„Ano, samozřejmě že VVO je zkratka ze seznamky, Kate. Znamená velmi-vhodný-k…“

„Kuš!“ napomenu ji a kývnu směrem k Charliemu.

„No, rozhodně nevypadá na úředníka,“ pokračuje. Grace je vůči zaměstnancům státní správy zaujatá od nevydařené schůzky s Gerrym z Australského úřadu pro rybolov, který ji u krevetového koktejlu povýšeně poučoval ohledně statistik rybolovu, i když mu předem řekla, že je veganka a na matiku má alergii.

„I ve státní správě se najdou pěkný,“ oponuju jí. „Taky jsem tam byla zaměstnaná, pamatuješ? Státní správa. Ne, že…“

„Zmlkni, Kate, a pojď se kouknout!“

Nebudu mít klid, dokud se k ní nepřipojím, takže uložím dokument a laptop dám stranou. Cestou k ní si sundám brýle na čtení s černou obroučkou, které mi seděly na nose, a preventivě nesouhlasně zkřížím paže na prsou. Módní policie v akci.

Znovu mě sjede pohledem a zamračí se. No tak jo, na černých legínách, každé ponožce jiné a nebesky modré oodie s tučňáky není nic oslnivého, ale pokud se nemám cítit pohodlně ve vlastním domě, tak kde teda? Nepoddajné kaštanové kudrny jsem si stáhla do uzlu na temeni a zafixovala ho propiskou, kterou jsem si předtím zapisovala nesrovnalosti v rozpracovaném románu. Vzhledem ke kulometné palbě nejrůznějších vyrušení byl seznam skoro tak dlouhý jako samotný román. Jak to dělají jiné matky?

Podívám se z okna.

„Ať nevidí ty tučňáky!“ nakazuje mi Grace a zamračí se na mou oodie. „Kate, právě teď vypadáš jako pravý opak VVO.“

Jenže já jsem pravý opak. Právě se jí chystám připomenout důvod mého celibátu po několik let v řadě, když se z náklaďáku vynoří objekt Graceina nekritického obdivu. Pískově blond vlasy. Jednodenní strniště. Všechno vyrýsované – džíny, buchty na břiše, bicepsy. Podobá se Jon Bon Jovimu v Moonlight and Valentino, a to i tím, jak beze spěchu dělá svoji práci. Nechtěně okouzlující.

„Vím, že držíš smutek, Kate, a že oficiálně nemáš zájem, ale zkus se pro jednou přemoct. Ani tobě se nemůže nelíbit.“

Chlápek na ulici si nadhodí rám dvojpostele, který nese, a my hypnotizovaně také nakláníme hlavy na stranu. Páni! Okamžitě na mě doléhá pocit viny a poodstoupím od okna.

„Máš dovoleno brát na vědomí cizí chlapy,“ domlouvá mi Grace vlídněji než předtím. „Všichni ví, že Cam navěky zůstane tvojí láskou.“

Přesně tak. „Dokud nás smrt nerozdělí“ je jenom začátek.

Myslela jsem si, že láska vybledne stejně jako žal. Zpočátku jsem se toho děsila. Měla jsem hrůzu, že by mohl nastat den, kdy zapomenu na linii vlasů na Camově krku. Nebo na vůni Aramisu, která mi ohlásila jeho přítomnost, když s ručníkem kolem pasu přišel čerstvě oholený a osprchovaný a z jeho vlasů mi na kůži skapávala voda, poté co se sklonil, aby mě políbil.

Byly to zbytečné obavy. Jakmile se otupily nejostřejší hrany prvotního žalu a v mlhavých obrysech se přede mnou začal vynořovat nový život bez něj, moje láska exponenciální měrou sílila, což všechny ostatní muže odsouvalo do nesouměřitelného postavení.

Dokonce i Graceina krasavce na protější straně ulice, který právě vychází z domu. Ponoří se do nákladového prostoru auta a na rudlu vytlačí skříň se zásuvkami, kterou sveze dolů po rampě. Napřed si odstraní z cesty pár krabic a potom zase zmizí v útrobách náklaďáku. Šikovný. Schopný. Cílevědomý.

„Umí si to zorganizovat,“ poznamenávám. Z výrazu Graceina obličeje pochopím, že na ni můj postřeh žádný dojem neudělal.

Všichni mi opakují, že jsem pořád ještě mladá. Že potkám někoho jiného. Poukazují na fakt, že ve čtyřiceti můžu mít dlouhý partnerský život ještě před sebou. Rozumově to chápu. Jenomže Cama nikdo nemůže nahradit. Naše souznění není možné zopakovat s nikým jiným. A proto nemůžu stát u okna v hale a civět na VVO ve flanelce, co nepracuje ve státní správě, jak sám a bez pomoci vykládá půlku skladu IKEA z náklaďáku.

„Už jsou to dva roky,“ připomíná mi Grace. Naježím se při narážce, že už bych měla mít truchlení za sebou. Nebo že je čas se „posunout dál“. Při tom pomyšlení mě zachvátí panika. Jak bych vůbec mohla jít na rande s nic netušící obětí, která nebyla dostatečně do hloubky poučená o mém žalu? Proč by měl někdo stát jen o půlku mého já?

„Nejsem připravená, Grace. A ani teoreticky mě ta představa neláká. Mám Charlieho, román, mámu, práci…“

Položí mi dlaň na paži a tím utne můj výčet výmluv. „Máš strach.“

Strach by měla mít Grace. Ani ona to neměla jednoduché. Velkolepá láska jí schlamstla posledních deset let, a potom ji v osmatřiceti vyplivla na kliniku IVF na hraně životaschopnosti vajíček. Sen o dítěti byl strašně křehký a specialisté jí dávali pětiprocentní naději, že se jí podaří otěhotnět, ale ani to ji neodradilo. Nevím, proč se nového vztahu nebojí tak jako já.

Samozřejmě že v okamžiku, kdy se chystám vrátit do bezpečí k pročítání rukopisu, chlápek na druhé straně ulice se zadívá k mému domu a přistihne nás, jak na něj zíráme. Paráda!

„Na přitažlivost nových sousedů,“ zamumlá Grace a připije mu přes okno, jako kdybychom ho obdivovaly v příšeří baru.

„Proč má taťka v pracovně granát?“ dožaduje se vysvětlení Charlie, který se znenadání zhmotnil vedle mě.

Na válečné hry teď není vhodná chvíle. Ve jménu budoucích dobrých sousedských vztahů v duchu pátrám po přijatelném vysvětlení, proč Grace a já civíme z okna. Sousedská hlídka?

„BOPO, nejvyšší stupeň,“ šeptne.

„Nejradši bych se propadla.“

„Ne! Ne, když je přes ulici Jon Bon Jovi,“ namítne. „Charlie!“

Shlédnu dolů na svého syna. Má otcovy zlaté kudrnaté vlasy, pihy a rozpustilý pohled modrých očí… a jeho granát?

Cam sice přednášel anglický jazyk, ale jeho láskou byla historie. Odjakživa sbíral suvenýry ze zámořských bojišť. Koupil si kulky z Francie. Kusy šrapnelů. Lahvičku písku z pláží v Gallipoli. A zjevně také velice věrohodně vypadající granát, který teď svírá v upocené ručičce náš silně vzrušený pětiletý syn.

„Ukaž mi to,“ vybídnu ho a co nejopatrněji tu věc vezmu Charliemu z ruky. Samozřejmě že ani náhodou nemohl být funkční. Cam nakupoval jen u seriózních sběratelů a registrovaných starožitníků. Kdyby byl s námi, klekl by si k Charliemu a vysvětlil mu, co a k čemu to je. Náš syn by byl po debatě s otcem zase o kousíček chytřejší a já bych měla o věc míň, kterou mu o světě nebudu muset říkat. Při pomyšlení na všechny rozhovory, ke kterým nikdy nedojde, mě zabolí u srdce a stejně tak mě nejspíš bude bolet hlava, až se budu snažit prázdno po jeho otci zaplnit.

„To je bomba, Kate,“ prohlašuje Grace a vyfotí mě s granátem v ruce. Ořízne snímek tak, aby na něm zůstalo jen moje předloktí s tučňáky, a pověsí to na Facebook dřív, než mi dojde, co dělá. Vím, že to zveřejnila, protože mi píplo oznámení na mobilu na pohovce. Zamykám si mobil právě kvůli situacím, jako je tato, kdy se Graceina láska k dramatu čelně srazí s mým přáním nesdílet se všemi přáteli každý okamžik svého života, převráceného vzhůru nohama.

„V pohodě,“ chlácholím ji. „Je Camův!“ Zodpovědný a spolehlivý Cam by nikdy nepřinesl domů funkční zbraň. Samotná představa, že by ta věc mohla být skutečně nebezpečná, je k smíchu.

Nicméně jsem nadějná spisovatelka. Nejen že moje představivost smutkem nezamrzla, ale naopak se jím bohatě vyživovala. Neustále mi před očima vykresluje pochmurné scénáře, v nichž pokaždé ztrácím něco jiného. Někoho jiného. Konečně se ve mně probírá k životu matka.

„Grace, co kdybys vzala Charlieho ven? Třeba na zmrzku?“

„Bájo!“ zajásá Charlie a předvádí tanec svatého Víta. Zmrzlina a bonus v podobě společnosti Grace, kterou bude mít jen a jen pro sebe, ho rozdivočí tak, že mu musím uhnout z dosahu, aby mi tu věc nevyrazil z ruky.

O přátelství s Grace výmluvně vypovídá, že má v autě napevno nainstalovanou sedačku pro Charlieho. Jenomže dřív, než stačili odejít, zasáhlo Siri. Virtuální asistent ohlásil videohovor.

„Dej mi chvilku, kámo,“ řekne Grace nahlas a ťupne na obrazovku, aby videohovor přijala. Charlie se jí přilepí na nohu jako vilejš a snaží se ji odtáhnout ke dveřím. Musím ho okřiknout.

„Kde seš?“ ozývá se ženský hlas, jakmile se spojení naváže. Na obrazovku nevidím, ale z hlasu je slyšet napětí. „Grace, poslouchej mě. Jsem na pískovišti…“

Charlie pustí Graceinu nohu a začne ji tahat za ruku, aby viděl to pískoviště. Kratičká kariéra ve státní službě stačila, abych si to přeložila a pochopila, že ta žena je kdesi na Blízkém východě.

„Právě jsem tvůj post ukázala svýmu kolegovi,“ vysvětluje. „Je pyrotechnik. Hele, nechci tě plašit, ale budeš muset zavolat policii.“

Ozve se zaklepání a Grace i já sebou trhneme.

Že by už oni? To ne. Co se děje? Vždyť jsme jim ještě nevolaly.

Po špičkách projdu chodbou a minu krabice s Camovým oblečením, které jsem konečně o víkendu vyndala ze skříní. Myslela jsem si, že dva roky už jsou dost dlouhá doba, tak jsem jeho půlky skříní vybílila v japonském stylu a sledovala u toho na laptopu uklidňující Deník Bridget Jonesové. Podcenila jsem ale svoji schopnost se jich zbavit. Nechat ho jít. Usoudila jsem, že bych měla Camovy svršky ještě jednou důkladně probrat. A možná je nosit. Nejspíš navždy.

Lze mluvit o obrovském štěstí, že jsem granát neupustila, když jsem otevřela dveře. Hups, ten je krásnej. Skoro nevýslovně, skoro. Na okamžik se kochám nádherou dokonalých rysů tváře nového souseda. A jeho těla taky. Vlastně celé jeho osobnosti. A úplně zapomínám, že třímám v ruce věc, která by mohla vybuchnout.

„Ahoj,“ pozdraví mile, otře si dlaň do džínů a podá mi ruku. Když mu ji nestisknu, sklouzne pohledem ke granátu a znejistí. „Omlouvám se, jdu nevhod?“

O tom nemůže být pochyb. Stojím ve dveřích zachumlaná v televizním pytli s tučňáky, s očividně pravým a možná funkčním nevybuchlým granátem v ruce a vysoce postavení expati na Blízkém východě právě na dálku řeší krizi vzniklou v mém obýváku… napřáhnu k němu volnou ruku. Zdvořilosti nelze odbýt jen proto, že byl vyhlášený červený kód.

„Kate,“ představím se sebevědomě. „Vítej v Braxton Street.“ Zadívám se do dálky za něj, za blahovičníky na předzahrádce a až na konec ulice ke vzdáleným Brindabellským horám v šarlatovém oparu.

Co přesně hledám? Jeho bílého koně?

„Viděl jsem tebe a tvou kamarádku v okně,“ pokračuje. Taková ostuda. „Napadlo mě, že vás půjdu pozdravit. Jsem Justin.“

„A já Charlie!“ Můj zvídavý synek se protáhne kolem mě a postaví se přímo před něj. „Co znamená VVO?“

To je snad zlý sen! Původně milé sousedské seznámení a přivítání se změnilo v naprostou společenskou katastrofu. Musím zasáhnout, a to okamžitě, pokud se tomu člověku chci ještě někdy podívat do očí.

„Mám granát,“ vyhrknu. Přidržím tu věc Justinovi před nosem, aby se přesvědčil, že nelžu. Jak už to tak s odlákáním pozornosti bývá, zabere to bezchybně. Chytil se. „Ale je to v pohodě,“ chrlím ze sebe dál. „Kámoška mojí kámošky zná jednoho pyrotechnika. Podle mě určitě přehání, ale teď už to začalo zajímat i ministerstvo obrany a půlku uživatelů Facebooku, takže mi nezbývá než se podvolit nátlaku a zavolat policii.“

Příliš mnoho informací a příliš brzy. Justin vypadá znepokojeně a ostražitě jako muži snů na obálkách harlekýnek, jenomže v danou chvíli nemám úplně náladu to ocenit.

Camovi by to naprosto určitě přišlo k popukání. Žil by z té historky roky a roky. Už jsem říkal, jak moje žena vyvolala mezinárodní bezpečnostní krizi atrapou granátu, který jsem koupil na vojenské burze ve Vietnamu?

„Není můj!“ pokouším se v rychlosti obhájit. „Neboj, nejsem teroristka.“

Jen stěží můžu očekávat, že mi Grace přijde na pomoc a zachrání mě. Vím, že chce, abych se procvičovala v nezávazné společenské konverzaci. Koukni, Kate, ze všeho nejdůležitější je, aby nezískal pocit, že je v pasti…

Justin ze mě nespouští pohled, když pokládám mobil na jednu z beden s Camovým oblečením, navolím hlasitý hovor a naťukám číslo místní policie. Na krátký okamžik mi bleskne hlavou Kéž bych vypadala víc VVO, když tam tak stojí v plné kráse a s očima navrch hlavy na mě civí. Na pozdní lítost není čas. Pokouším se vyškubnout propisku z drdolu, abych si měla čím zapisovat případné instrukce, ale v koudeli na mé hlavě drží pevně, takže místo toho, aby se mi vlnité vlasy romanticky rozlily po šíji a ramenou jako vodopád, což by se – být na mém místě kdokoli jiný než já – nepochybně stalo, jen za ně marně škubu.

Soustřeď se. Musím si přichystat verzi pro policii. „Haló?“ začínám opatrně, když kdosi na policejní stanici hovor přijme. Mávnutím ruky Justinovi naznačím, ať jde dál, zavírám za ním dveře a doprovázím ho do obýváku. Jde přede mnou a kolem krabic s Camovými věcmi opatrně našlapuje, jako kdyby kráčel minovým polem. Upřímně, obrazně řečeno to tak je. Vcházíme do obýváku inspirovaného čtyřicátými léty dvacátého století – krb, knihovny, staromódní křesla, stojany nacpané k prasknutí sešity a knížkami – a Grace, které by nic, co tučňáci přitáhli, nemohlo udělat větší radost.

Ukončí hovor s bezpečnostními složkami, zářivě se na Justina usměje a přejde do jiného modu chování, zatímco já se snažím působit víc jako zkušená univerzitní kvestorka, než když jsem v práci. A méně jako zločinec.

„Můj manžel byl posedlý vojenskou historií,“ začnu, abych vytvořila správnou kulisu pro konstábla. „Zemřel před dvěma lety a zatím jsem se nedokázala přimět vyklidit věci z jeho pracovny…“

„Paní, dovolala jste se na monarský policejní okrsek,“ přerušuje policista moje vysvětlování. „Je to vtip?“

„Ale ne, to ne,“ vyhrknu. „Kéž by byl! Ne že bych si něco takového dovolila, to je jasné. Velice si vážím vaší práce.“

Grace zavrtí hlavou a gestem mi naznačuje, ať jdu k věci. Jí se to netýká, ona nemá máslo na hlavě.

„Víte, no, je to vlastně taková humorná situace,“ navazuji, i když na tom není nic k smíchu. „V podstatě se jedná o to, že můj pětiletý syn našel v pracovně zesnulého otce granát a ten teď držím v ruce.“

Obvykle říkám „mrtvého“. Ne „zesnulého“. Ne „odešedšího“. Ne „zemřelého“.

Jednou, ve zvlášť obtížné společenské situaci, jsem použila výraz „odešel ode mě a Charlieho“, jen abych vyhověla požadavkům slepičí drbárny.

Následuje okamžik ticha, kdy policista na lince vyhodnocuje získané informace a já mám strach, že by Justin mohl přestat dýchat.

„Vydržíte chviličku?“ zeptá se a já přejdu do odlehčeného modu, který protiřečí důvodu mého telefonátu.

„Grace, to je můj soused Justin,“ představuji vesele hezouna, jako kdybychom se spolu nedávno potkali v kině. „Justine, to je…“

Větu nestačím dokončit, protože se telefonu chopí vyšší šarže.

„Paní, uvedla jste, že váš manžel byl v armádě?“

„Ne, byl profesorem angličtiny.“

Ozve se povzdech. „Takže nebyl odborník na zbraně?“

Chápu, kam tím míří, ale Cam rozhodně nebyl hlupák. Celé to je jedno obrovské nedorozumění, které zavinila přespříliš horlivá Graceina přítelkyně z obrany.

„Můj manžel se specializoval na středověkou literaturu,“ oznamuji šarži. Police za mými zády přetékají stovkami knih, které moje sdělení dosvědčí. „Cam tyhle věci sbíral, ale vždycky si je pořizoval z důvěryhodných zdrojů. Jsem si naprosto jistá, že se jedná o atrapu. Zavolala jsem vám jen kvůli tomu, že moje kamarádka pověsila fotku na Facebook a obratem jí volal expert na výbušniny z pískoviště.“ Připadám si nesmírně důležitá, když jsem použila onen slangový výraz.

Je to jako v akčním filmu. V koutku duše jsem na vrcholu blaha, že jsem se Justinovi hned první den na nové adrese postarala o prvotřídní povyražení. Teď, když pominul prvotní šok, vypadá, že se chytil. Hnědé oči se mu třpytí adrenalinem.

„Zvládnete tu zbraň dát z dosahu dětí?“ zazní další otázka.

Matka roku.

„Pošleme k vám pyrotechnický oddíl a armádní specialisty na nevybuchlou munici.“

Zadívám se z okna, jako kdyby se tam mávnutím kouzelného proutku objevila záchranná četa – oddíl SAS spouštějící se z vrtulníků k zemi a dupající po mých azalkách, i když jsem ještě policii nenahlásila adresu. A v tu chvíli si všimnu, že dorazil můj šéf Hugh. Jeho ocelově šedá sportovní audina sebevědomě zabočuje k mému domu.

Naprostá nádhera!

2

Předám granát Justinovi, abych to pořešila s Hughem. I když jsem si na devadesát devět procent jistá, že není žádný důvod k obavám, podám mu ho tak opatrně, jako když jsem v porodnici poprvé pokládala novorozeného Charlieho do Camovy náruče. Byli jsme strašně opatrní. Ochranitelští. Plní strachu, že bychom ho mohli upustit. Jenomže místo toho Cam svým způsobem upustil mě a Charlieho.

Grace bezprostředně hrozící návštěva mého šéfa vyvádí z míry mnohem víc než potenciální výbušnina. Kéž bych ji mohla ušetřit nevyhnutelných rozpaků, ale pod tlakem se zmůžu jen na omluvný úsměv a mimické ujištění, že jí o všem podám hlášení, zatímco obouvá a obléká Charlieho. Naráz má pádný důvod evakuaci uspíšit.

Otevřu vchodové dveře v okamžiku, když se Hugh chystá zaklepat. Stojí tam a tváří se ublíženě, že za všechno, co musel vytrpět po čtyři roky, kdy mě na univerzitě zaměstnával jako koordinátorku pro záležitosti absolventů, se mu nikdy nemůže dostat dostatečné kompenzace.

„Těžký den?“ zeptá se. Mohla bych odpovědět stejnou otázkou, jenomže vím, že jsem součástí jeho problému. Na univerzitě došlo k dalšímu napadení sítě a úniku dat, takže vnitřní servery jsou mimo provoz a Hugh mi přivezl podklady pro zítřejší odpolední schůzku s představiteli firem a výzkumníky v Cairns ohledně chystané fundrisingové kampaně. Mohlo být víc času na přípravu, kdybych si ten den nevzala osobní volno, jenomže jako samoživitelka jsem se cítila hrozně provinile, že nejsem doma a jezdím do práce, a tak jsem si vzala volno, abych před odjezdem do Cairns stabilizovala situaci na domácí frontě. Stačí říct, že plán ztroskotal. A teď mě hryže svědomí, že si Hugh kvůli mně musel udělat tak velkou zajížďku. Prostě binec!

„Víš, je to na delší povídání…“ začnu. Vždycky to tak je. V hromadě flísu už začínám mít klaustrofobii. Před blížícím se příjezdem pyrotechnického oddílu by ji měl nepochybně každý, a tak si jednou rukou přidržím tričko a druhou si přetáhnu oodie přes hlavu. Samozřejmě se zadrhne o propisku ve vlasech, a tak se otočím čelem do zahrady, kdyby se tričko vyhrnulo, až si budu oběma rukama vytahovat z drdolu propisku. Tričko nezklamalo.

Jakmile se můžu obrátit zpátky tváří k Hughovi, zatřesu hlavou a osvobozená záplava kudrlin se mi rozlije po ramenou, jak jsem chtěla předtím. Hugh si mezitím udělal pohodlí a stodevadesáticentimetrovou postavu si opřel o kovové zábradlí verandy. Papíry si přidržuje na hrudi za ležérně zkříženými pažemi a čeká na vysvětlení. Všimnu si, že jeho modré oči změnily barvu na temně šedou jako vždycky, když je unavený. Za zmínku stojí i povolená kravata, rozepnutý horní knoflíček u košile a brázdy v hustých tmavých vlasech, které svědčí o tom, že si je nedávno nejspíš v zoufalství prohrábl prsty. Zoufal si pravděpodobně kvůli mně. Vsadila bych se, že plán pozměnil a přibral si některé z mých klientů. Tuším, že ani nevyčerpatelná trpělivost mého šéfa asi nebude stačit na historicky nejbizarnější z mých vysvětlení.

„Hodláš mi to vysvětlit, Kate? Nebo se vyjádříš expresivním tancem?“

„To jsou policajti?“ zajímá se z obýváku Justin, který si zjevně neosvojil delikátní umění, jak se citlivě vložit do hovoru. Hughovi se při zvuku jeho hlasu tváří mihe stín. Můj výraz v tu chvíli připomíná ten Charlieho, když ho před obědem přistihnu s otevřenou plechovkou sušenek, i když vzniklou situaci zavinil Cam, protože si umřel a nechal mě v tom samotnou. V očích mě začne pálit sůl. Obvykle o svém manželovi smýšlím dobře a s láskou. O mrtvých jen dobře, Kate. Další nesplnitelné pravidlo, které vdovy musejí dodržovat, i když se potácejí a padají na ledovce žalu.

„Máš průšvih?“ zajímá se Hugh. Mimické svaly se mu napjaly a mě mrzí, že mu přidělávám starosti. Za poslední čtyři roky Hugh nebyl jen u malé hrstky mých osobních krizí. Chci tím říct, že tentokrát to je poprvé, kdy se to týká policie.

„Je to jinak, než to vypadá.“ Vyjdu ze dveří do štiplavě studeného zimního počasí. „Přísně vzato nejde o policii…“

Dobře znám ten náklon brady. Pohled šedomodrých očí se zabodne do mých a dožaduje se pravdy.

„Technicky vzato, jde o pyrotechniky,“ vysvětluje za mě Justin, který celou konverzaci vyslechl.

Potřebuji ovládnout situaci. Volím stejný věcný tón jako na pondělních poradách v bistru poblíž kanceláře v univerzitním kampusu, když na mě u latte a dvojitého espressa přijde řada informovat Hugha o stavu filantropických penězovodů.

„Takže, čekáme na příjezd malého oddílu vojenských expertů z pyrotechnické jednotky. Charlie našel v Camově pracovně starý granát. Jsem si jistá, že je to atrapa, ale všichni ostatní zpanikařili.“ Ještě cukr, Hughu? Jak sis dneska ráno zaběhal?

„Kdo to je?“ zeptá se, jako kdyby jádro sdělení přeslechl. Bomba! To už se z mých krizových situací stalo takové klišé, že nejzajímavějším faktem je neznámý chlap u mě doma?

„To je Justin.“ Proč se červenám? „Momentálně zajišťuje můj granát.“

Policie mi neřekla, co s ním mám dělat. Na policejní stanici v Queanbeyanu nejspíš příliš matek nevolá, aby nahlásily nález granátu. Řekli jen, ať není v dosahu dětí, což je nepochybně poučka z úvodní lekce kurzu Jak nakládat s granátem v domácnosti, ve kterém jsem nejspíš totálně vybouchla.

Hugh mi vrazí do rukou papírové desky. Šedou barvu únavy v jeho očích téměř okamžitě vystřídá ocelově modrá. Zaznamenala jsem ji při nepříjemných a obtížných pracovních jednáních, když šlo o hodně. Ty oči zkoumají moji tvář, zjišťují, jestli to myslím vážně. A právě v tu chvíli se v naší ulici rozblikají červené a modré majáky a policejní auta potvrzují mé vysvětlení energickým smykem na příjezdovou cestu k domu. Proč, když se něco tak ošklivě zvrtne a vymkne kontrole, u toho musí být obecenstvo? Konkrétně tenhle člověk.

Hugh nakročí ke mně, zpanikařím kvůli Grace, opřu se mu dlaní o hrudník a zabráním mu vejít do domu. Na okamžik zavře oči, zdá se, že žádá jakési božstvo o seslání trpělivosti, a potom sklopí pohled k mému obličeji.

„Takže jsem podle všeho spolupachatel?“ zeptá se s kamennou tváří. Tady ho máme, člověka, který získal klinickou imunitu díky tomu, že byl během našeho profesního vztahu vystaven bezpočtu krizí. „Kate, že to je falešný poplach? Že ano?“

„Ten granát mi starosti nedělá.“ Pořídil si ho nebo koupil Cam už kdysi dávno.

Nakloním se tak blízko k Hughovi, že ucítím slabý závan vody po holení. „Je u mě Grace,“ přiznávám sotva slyšitelně.

A následuje důvěrně známé zajíknutí.

3

Konstábl Wentworth vypadá jako naprostý zelenáč, a to jak z hlediska zkušeností, tak i pokud jde o barvu v obličeji. Je tak zelený, že se v duchu musím ptát, jestli se nejedná o jeho vůbec první výjezd a jestli nepotřebuje kbelík. Nakouknu do domu a zjišťuji, že Justin se přesunul z „místa činu“ v hale do kuchyně vzadu, kde je víc prostoru.

„Pyrotechnický tým dorazí zhruba za pět minut,“ sděluje nám mladý konstábl a pohledem hledá podporu u parťačky, která ostřížím zrakem pročesává moji plevelem zarostlou předzahrádku. „Důležité je nepanikařit.“

Podle všeho tu poznámku adresoval sám sobě. Je vůbec dost starý, aby měl zbrojní pas? Jsem ve věku, kdy mi všichni čerství absolventi připadají neuvěřitelně mladí, ale tenhle klučík nejspíš nedávno vyšel ze střední školy. Spolu s Hughem mne provede halou a zamíří přímo do kuchyně: ve dřezu se vrší nádobí za dva dny, u okna se na sušácích vzpínají hromady nevyžehleného oblečení a lego… se válí úplně všude.

„Strejdo Hughu!“ zavřískne nadšeně Charlie, vyřítí se z obýváku a vrhne se mému šéfovi kolem krku, čímž ho málem porazí.

Gracein vstup na scénu a její reakce na Hugha je mnohem mrazivější. Jakže se to říká? Nikdy si nehraj na dohazovačku a nesnaž se dát dohromady nejlepší přítelkyni se svým šéfem? Ne. Je to jinak. Dá se to říct jinak? Usilovně se snažím vydolovat z hlavy přiléhavější pořekadlo, když policista zasáhne. „Dobrá, kde je objekt?“

Justin jako model z Kola štěstí ukáže na granát na lince. Prakticky ho uložil do plastové misky s Prasátkem Peppou, která tam zůstala po Charlieho odpolední svačině. Konstábl se zadívá do misky a prohlásí: „Opravdu to vypadá jako granát.“

Nevím, co čekal. Proč bych si to vymýšlela?

Hugh si nemůže pomoct. Přijde blíž k lince a vzápětí se už nad miskou sklánějí tři hlavy, všichni soustředění jako nad návodem v Mladém kutilovi.

„Takové a podobné se pořád prodávají nadšeným sběratelům,“ prohlásí Hugh, zatímco konstábl fotí. Představuji si, že se ty snímky objeví jako důkazní materiál u soudu. Kéž by mi bývali dovolili nejdřív na lince trochu poklidit.

„Držte se prosím dál,“ vybídne mě policista a vytáhne blok. „Když se nevytrhne závlačka, tak nevybuchne, že ne?“

Není zřejmé, jestli je to věta oznamovací nebo tázací. Odložím hromadu papírů na stůl z borového dřeva, který už leccos pamatuje, odtáhnu od něj židli a klesnu na ni. Náhlý vpád testosteronu do kuchyně mě naplňuje nostalgií. Sedávala jsem na tomtéž místě, pila víno a uždibovala sýr, listovala sobotními přílohami a řešila s Camem zásadní problémy světa, zatímco chystal něco úžasného k jídlu. Přízrak vzpomínek zastřel výjev, který mám před sebou teď – Justin, Hugh a konstábl sklonění nad linkou. Jak jsem se sakra dostala z bodu A do bodu B?

Držte se dál od Kate, všichni. Nevytahujte závlačku…

Pokud bych přišla o dům, ztratila bych Cama znovu a navždy. Jeho přítomnost je zabetonovaná v základech, vymalovaná na stěnách a všitá do potahů. Je všude, ve všech pokojích. Je i v umolousaných samolepicích papírkách, které jako posedlý lepil všude a na všechno, když onemocněl, takže se podle nich po letech Charlie mohl učit číst. Do oka mi padne jeden z nich zezadu na opěradle sousední židle, pro jistotu zajištěný izolepou. Jedovatě růžový papírek má pokroucené okraje a na slunci už vybledl. Úhledným Camovým písmem na něm stojí napsáno „židle“. Přejedu bříškem palce po písmenech, snažím se cítit tlak pera na ten mrňavý a zbytečný papírek, z něhož se stal kouzelný, protože se ho dotýkal Cam. Jeho oči se na něj kdysi dívaly tak jako ty moje teď. Pokouším se nás propojit v čase a prostoru, snažím se ho přivést zpátky.

„Zajistil jsem nebezpečný objekt,“ zahlásí konstábl do vysílačky. Nejsem si jistá, jestli Prasátko Peppa je ten nejlepší strážce Camova granátu, ale budiž. Potom se policista zadívá na mě. „Co jste dělala, když to váš syn našel?“

Jeho otázka se trefí do černého a znásobí nejistotu, již jako rodič cítím. Inu, pane, já a moje nejlepší kámoška jsme na tajňačku popíjely, vyjasňovaly si zkratky ze žargonu seznamek a svlíkaly očima Adonise po vaší pravici.

„Grace a já jsme byly v hale v přední části domu,“ odpovídám.

NIKDY nelži policii, Kate.

„My jsme… koukaly jsme z okna a…“

Nezmiňuj řeckého boha, Kate.

Justin se vypne v plné kráse a v bledém světle zářivek se zalesknou jeho plavé vlasy. Jako kdyby se chystal na focení na titulku časopisu pro ženy.

„Pozorovaly jsme ptáky,“ doplní mě Grace.

Mohly jsme pozorovat ptáky? Čtvrť obklopuje buš a táhne se až k Jerrabombeře. Vždyť mě přece ráno co ráno budí zpěv ptáků, ne? Na jaře nezvládnu svých 10 000 kroků denně, protože mám hrůzu z nalétávajících kavek.

„Občas je to tady jako v Hitchcockově hororu,“ podpořím její tvrzení.

Justin zakašle, aby zamaskoval smích.

„A vy jste byl kde přesně?“ ptá se ho policajt.

„Přímo naproti Kateinu oknu.“ Zdá se mi to, nebo opravdu natřásá peří? „Uprostřed Hitchcockova hejna.“

Hugh se uchechtne a mně se vrátí nepříjemný pocit, jako když se v devítce před celou třídou provalilo, do koho jsem zamilovaná. Konstábl si všechno svědomitě zapisuje do bloku, zatímco my všichni čtyři mlčíme. Za sebe podotýkám, že jsem polomrtvá hrůzou.

„Píšu si,“ šeptne Hugh po dlouhé odmlce, „koupit Kate k Vánocům dalekohled.“

Moje ruka nahmatá opuštěnou Graceinu sklenici s vínem, která stojí kousek ode mě na stole. Chce se mi ji jedním douškem vypít, ať jsem špatný rodič, jak se patří, ale nejspíš už i tak je dost zlé, že mám doma schované výbušniny.

„Takže váš syn si s tím hrál?“ zahajuje konstábl další kolo vyptávání. Zakousnutý jako pes. „Zatímco vy jste stála u okna v jiné místnosti? A pozorovala ptáky?“ Zamračí se na Justina.

Jistě, jistě. Myslím, že je to nad slunce jasnější, slavný soude, byla jsem v zajetí romantického okouzlení, zatímco si moje dítě hrálo s výbušninami.

Hugh se na mě zkoumavě dívá. Jeho káravý pohled mě donutí vstát a vylít zbytek vína do dřezu. Taková škoda! Srovnám na hromádku účty a další papíry na lince a potom začnu kontrolovat stav prádla na sušácích.

„S časem musíš nakládat moudře a hospodárně,“ neustále mě nabádá máma. Možná stihnu jednu hromadu poskládat, než dorazí pyrotechnická četa…

V tu chvíli si uvědomím, že na sušácích visí všechny moje podprsenky, tedy s výjimkou jedné, kterou mám na sobě. Všechny! Kdo musí prát tolik spodního prádla najednou? A odkdy mám podprdy tak seprané? Ne že bych na někoho z přítomných snad chtěla udělat dojem. Přinejmenším v tomhle směru určitě ne.

Musím říct, že Justin v krizové situaci zachovává klid. Jako James Bond mimo službu se ležérně opírá o linku. Nejspíš se přestěhoval do Canberry, protože ho přidělili do ústředí australské tajné služby. Spisovatelka ve mně se zatetelí radostí, že nejbližší tajný agent bude bydlet naproti. Hugh si všimne mého skelného pohledu, nakloní se ke mně a zašeptá: „Upozorni mě včas, že se chystáš omdlít.“

Zvuk jeho hlasu mě vyděsí natolik, že mu na nohu spadne sušák, který jsem se snažila sundat z topení. Pa pa, hnusný podprdy!

Klesnu na kolena a chňapnu po nereprezentativním prádle, které skončilo na jeho vzorně vyleštěných, černých, ručně šitých botách. Nehne ani brvou. V tu chvíli se rozhodnu, že je nevyšší čas, aby se nás pět – já, Charlie, Hugh, Grace a Justin – při absenci jiného velení konečně evakuovalo.

„Pokud nevadí, počkáme venku,“ prohlásím. „Je to bezpečnější.“

Charlie popadne nějaké lego, a zatímco ho strkám k východu, vezmu s sebou nástěnku pověšenou na kuchyňské zdi a následuji ostatní ven. Konstáblův parťák z nás nespouští bdělý pohled, jako kdyby se z nás právě vyklubala neznámá teroristická buňka.

Existují pouze dvě věci, jejichž ztrátu bych nepřežila, kdyby dům vyletěl do povětří – ačkoli jsem o této možnosti až do dnešního večera neuvažovala. Camovy lístečky a naše mapa světa na nástěnce. Jednoho deštivého nedělního rána před víc než desítkou let mě nechal ráno spát a sám oběhl obchody, aby mě později potěšil přednáškou Neobyčejná dobrodružství Kate a Cama.

„Červený špendlík je všude tam, kde jsme byli,“ vysvětlil a ukázal na města označená červenými špendlíky. „Povinný zájezd s cestovní kanceláří Contiki po Evropě – ten bychom si, Kate, měli zopakovat, ale tentokrát bez ustavičné kocoviny. Mládí plýtvá mládím.“

„Čtyřiadvacet ještě pořád mládí je,“ namítla jsem.

„Prostor pro případné dotazy a komentáře bude po ukončení přednášky,“ usadil mě a zapichoval špendlíky do Nového Zélandu, Thajska, Tasmánie a Velké oceánské cesty, na níž jsme kempovali, stopovali a bezhlavě se do sebe zamilovali to první léto poté, co jsme se na Melbournské univerzitě seznámili.

„A nyní je čas na zapojení posluchačů,“ oznámil. „Hledám dobrovolníka, který by zelenými špendlíky označil všechna místa, kam bychom chtěli jet.“

Přilezla jsem na konec postele, klekla si před mapou, Cam mi podával zelené špendlíky a já je postupně zapichovala do New Yorku, Ostrova prince Eduarda a Florencie. Přísně vzato jsme v posteli strávili jen dopoledne, ale chtěla bych, aby to trvalo měsíc. Další špendlík jsem píchla do Norska.

„Že jsem si to myslel,“ zakřenil se Cam, odložil krabičku se špendlíky a vytáhl aršík se zlatými a stříbrnými hvězdičkami. „Ty jsou na polární záři.“

Aurora borealis byla na našem seznamu odjakživa na prvním místě.

A na mém zůstává stále.

4

Vynořím se ze vzpomínek a tvrdě přistávám uprostřed domácí bezpečnostní krize plná pocitu, který připomíná stesk po domově, ale musí to být něco jiného. Justin pomáhá Charliemu s nedostavěným legem. Grace s Charlieho batůžkem v ruce poskytuje výpověď kolegyni konstábla Wentwortha. Hugh si všimne, že mám už zase v očích slzy, a přiměje mě se vzchopit. A to je ten problém se smutkem. Není úhledně zabalený v krabici, abyste ho mohli v příhodný okamžik v soukromí vytáhnout a probrat se jím. Je všude a prostupuje vším.

„Copak to tu máme?“ vyzvídá Justin s upřímným zájmem v hlase na Charliem.

„To je minecrafťácká Příšera z džungle,“ vysvětluje mu nadšeně Charlie. „Hele, tady, začarovaná popínavka.“

„A tohle je Železný golem, správně?“ Justin bere do ruky nějakou příšerku. Co je zač? Zaříkávač Minecraftu?

Přijde ke mně Grace, dloubne do mě a kývne směrem k těm dvěma. Naprosto přesně vím, na co myslí. Charlie obvykle nebývá vůči cizím lidem tak přátelský. Od chvíle, kdy mu umřel táta, je vůči jakémukoli muži v mé blízkosti nedůvěřivý a ostražitý. Stejně jako já.

Jenomže pohroužená do vzpomínek na Cama a náš seznam budoucích dobrodružství teď slyším cosi jako vzdálené hřmění, které ohlašuje nevítaný konec. Vždycky to byl seznam nás dvou. Seznam pro dva, ne pro jednoho. Opravdu už jsem ztratila veškerý zájem o vzrušující život, který jsme si společně vysnili, když odešel? Chci už jen chodit do práce a týden za týdnem vodit Charlieho do školky, upínat se ke Camovi, prát a žehlit, dokud nevymění školku za diplom? A potom co? Až Charlie taky odejde? Kým bez nich obou budu?

Teprve až teď, když stojím na trávníku před domem a na mapě našich chystaných dobrodružství se roztančí blikající světla policejních majáčků, mě cosi zásadního udeří do očí.

Všechny zelené špendlíky jsou moje.

Cam vyrostl ve Spojeném království. Jeho rodičům je teď přes osmdesát a žijí v městečku Wallingford mezi Oxfordem a Readingem. Když byl Cam ještě dítě, hodně cestovali. V mé rodině cestoval jen táta, až ho vzdálená pobřeží jednoho dne natrvalo odlákala od mámy a ode mě. Onoho deštivého nedělního rána, když mi Cam podal hrst zelených špendlíků, jsem měla pocit, že mi nabídl celý svět.

Pohled na přitažlivého nového muže – na jakéhokoli muže, jak se baví s naším synem o Minecraftu, zatímco já tam stojím zachvácená krizí středního věku – mi způsobí bušení srdce. Nevím, co dělám. Nevím, co chci. Vždyť už ani nevím, kdo bez Cama jsem.

„Realitní agent mě ujišťoval, že tohle je klidná a spořádaná ulice,“ ozve se Justin konverzačním tónem, jako kdyby se nebavil s naprosto vykolejenou ženou se šesti podprsenkami na sušáku, nástěnkou v ruce a granátem v kuchyni. Škádlivě do mě šťouchne a já při kratičkém doteku jeho kůže nadskočím. Moje fyzická reakce na Justina rozpohybuje Hugha, který se mě chystá chránit, takže na sebe zůstaneme vyjeveně zírat všichni tři, jako kdybychom dostali ránu elektrickým proudem.

Zásahový tým vyskakuje z aut, několik uniformovaných chlapů proběhne kolem nás a vřítí se do domu. Ustupujeme jim z cesty, abychom nebránili jejich choulostivé záchranné operaci. Při té příležitosti nacpu podprsenky za květník s magnólií a Grace mě za to probodne vyčítavým pohledem, že se před všemi těmi chlapy chovám jako nána.

„Tak co teď uděláme s Charliem?“ chce vědět Hugh. Patří k druhu hyperzodpovědných mužů, na které můžete postupně naházet veškeré spodní prádlo, co máte, a oni to uprostřed krizové situace s výbušninou vůbec nezaznamenají.

„Snažila jsem se ho odsud dostat, ještě než jsi přijel.“ Ve skutečnosti jsem zodpovědný rodič, i když události tohoto večera představují pádný důkaz svědčící o opaku.

„A napadlo tě, že bys měla zmizet taky?“

Je na něm vidět, že je otrávený. Jenže to jsem i já. Celá ta situace a to, co ji způsobilo, vznikla lavinovým efektem, o jehož rozsahu nemohl mít ani tušení.

„Mám naprostou důvěru ve svého muže.“ Vypnu se v plné výšce svých sto sedmdesáti centimetrů a vyzvu ho k bitvě, kterou nemůže vyhrát. Z hlediska mojí logiky by nesouhlas znamenal obvinit Cama, že ohrozil bezpečnost své rodiny, a to by Hugh nikdy neudělal, protože byli dobří přátelé a drželi při sobě. Seznámila jsem je na jednom z univerzitních grilování hned zpočátku, a poté jsem jim v žertu vyčítala, že jsem v jejich mužském bratrstvu nadbytečná.

Podstatou jeho otázky bylo, proč jsem neuvažovala o tom, že se také odsunu do bezpečí, což jsem se neodvažovala přiznat ani sama sobě. Od Camovy smrti jsem potají vyhledávala nebezpečí. Uvědomuji si, že kvůli Charliemu musím žít dál, ale kdyby se mi stala nehoda, tak přece…

Hugh sklouzne pohledem ze mě na Justina a tím mne upozorní, že jsem zapomněla na dobré vychování.

„Justine, to je můj dlouhodobě trpící šéf, Hugh Lancaster. Justin je můj, ehm…“ Co? Hrdina? Předmět zájmu? „Soused.“

Grace to přišlo ohromně vtipné a Justina její reakce potěšila.

„Zatím ne.“

Bože!

Hugh si odfrkne.