Přeložila Jiřina Stárková

ONE STEP TOO FAR

Copyright © 2022 by Lisa Gardner, Inc.

All rights reserved.

Translation © Jiřina Stárková, 2024

ISBN 978-80-284-0090-3

Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- EPILOG

- POZNÁMKA OD AUTORKY A PODĚKOVÁNÍ

- O AUTORCE

S láskou vzpomínám na Pierra O’Rourka, talentovaného spisovatele a úžasného kamaráda všech autorů beletrie. Tam někde v nezměrném prostoru na druhé straně si tě představuju, jak konečně najdeš své auto na parkovišti u letiště – a ano, směju se společně s tebou.

Věnováno také Ruby. Milované adoptované psici, nejlepší přítelkyni a společnici při psaní. Den co den jsi mě vítala olíznutím ruky, abys mě pozdravila. A v jeho závěru jsi mě olízla znovu, tentokrát abys mi řekla na shledanou. Drahoušku, děkuju ti za to, že jsi mě zachránila, když jsem to nejvíc potřebovala.

Kapitola 1

Dotyční tři muži se vpotáceli do městečka krátce po desáté dopoledne. Blekotali něco o přízračných siluetách, děsivých skřecích, svém pohřešovaném kámoši Scottovi a dalším kámoši Timovi, který před svítáním odešel z jejich tábora pro pomoc.

„Medvěd, medvěd, medvěd,“ kvílel první.

„Horská puma!“ lkal druhý.

Třetí se pozvracel.

Možná ano, možná ne, pomyslela si Marge Santiová a obešla louži vydávené tekutiny. Usadila mladíky do rohové kóje své jídelny, potom vzala telefon a přivolala Nemetha. Ze zdvořilosti kontaktovala i šerifa Jima Kelleyho, sympaťáka respektovaného místními a úřední osobu s celým okresem pod palcem a s vervou se při tom osvědčit. V nouzové situaci sázela na Nemetha.

Nemeth, někdejší člen oblastní ozbrojené hlídky Šošonského národního lesa, nyní místní horský vůdce, věděl, co dělá. Nejdřív zásobil trojici mládenců kávou. Soudě podle odéru strachu a alkoholu čpícího z jejich pórů nepotřebovali nic jiného. Po dvou šálcích znal skoro celý příběh.

Pět kamarádů se vydalo do lesů na rozlučku se svobodou jednoho z nich. Byli přátelé z vysokoškolských studií a každý z nich měl nějaké zkušenosti s tábořením, přesto se všichni čtyři shodli, že tím nejpovolanějším je Tim, budoucí ženáč. Na turistické expedice do odlehlých končin se vydával s otcem už od svých šesti let. To kvůli němu se vypravili do divočiny. Čtveřice kamarádů by neměla nic proti golfovému víkendu nebo aktivně strávenému času v kasinu, naopak Tim byl nejšťastnější v lesích, a tak vyrazili do hor. Měli řádnou výbavu, batohy, stany, spacáky, dvouplotýnkový propanbutanový tábornický vařič, konzervy fazolí a párky a samosebou tolik piva a whisky Maker’s Mark, kolik jen pětice zdatných mladých mužů unese. Což, dlužno podotknout, je hodně. Nejednalo se však o úplné zelenáče. Jak bylo řečeno, Tim se vyznal a osobně dohlížel na to, co si s sebou zabalili.

Předešlý den ušli jedenáct kilometrů a v jednom z hlubokých kaňonů poblíž široké řeky pátrali po ideálním místě pro tábořiště. Jen co našli vhodný plácek, shodili batohy, postavili stany a otevřeli první balení po šesti plechovkách piva. Zbylá čtyři dali chladit do ledové vody.

V tuhle roční dobu se brzy stmívá. Všechno šlo hladce. Zapálili oheň, opekli si párky a fazole jedli rovnou z konzervy. Nechyběla smršť prdicích vtipů.

Další pivo a po něm panáky whisky. Kolik alkoholu dokáže vypít pětice zdatných mladých mužů? Hodně. Nikam nespěchali, nemuseli řídit auto a s ohledem na chybějící mobilní signál nemuseli brát neodbytné hovory.

Jenom oni a obloha plná hvězd. Ztrestali první láhev Maker’s Mark, načali druhou. Tim seděl u ohně a něco usilovně sepisoval na list papíru. Svůj manželský slib, nebo dopis své milované? Dobírali si ho, on se jim však stejně nesvěřil.

Připozdívalo se. Jak pozdě bylo, nikdo netušil, a sotva na tom záleželo. Konečně si šli lehnout, po dvou do dvou stanů, přičemž Tim, budoucí ženáč, měl přístřešek sám pro sebe. Byla to jedna z posledních nocí, kdy bude spát sám. Vtipkovali, že si to má užít, dokud ještě může.

A pak…

Ostré, pronikavé zaskučení z okolních stromů.

„Grizzly,“ znovu prohlásil Neil, usazený v jídelně.

„Horská puma,“ trval na svém Josh.

Miggy – domácky Miguel – se vymotal z kóje a opět se pozvracel.

Možná ano, možná ne, pomyslel si Nemeth. Marge došla pro mop.

Mladíci vyběhli ze stanů a oháněli se baterkami ve snaze zahlédnout zdroj rušivého zvuku. Tim poručil zapálit oheň. Dělat kravál. Zkontrolovat zásoby jídla zavěšeného na stromě poblíž tábora.

Proto trvalo pár minut, možná pět nebo deset, než si uvědomili, že z původní pětice zbyli pouze čtyři. Kde je sakra Scott?

Miggy s ním spal ve stanu a Miggy neměl ponětí.

„Neměl jsem… kurva ponětí,“ upřesnil pro Nemetha mezi záchvaty dávení nasucho.

Tim, budoucí ženáč, zvážněl. Scott se mohl jít vymočit a zabloudil. Nebo se mohl prostě jen zatoulat, opilý a dezorientovaný. Nicméně vzhledem k nízké teplotě, nebezpečnému terénu a divoké zvěři ho potřebovali najít.

Rozdělili se do dvojic. Tim uložil prvnímu páru, ať začne hledat severně od ohně, zatímco druzí dva pročešou les na jih. Kdo Scotta najde, zapíská na signální píšťalku používanou v nouzi.

Jenže ho nenašli. Pátrali na březích řeky, po proudu i proti němu, vydávali se hlouběji a hlouběji do lesa. Scott nikde. Objevili zválenou houštinu. Polámané větve. Pravděpodobně krev.

„Grizzly,“ zaúpěl Neil.

„Horská puma,“ nedal se Josh.

„To mě poser,“ zašeptal Miggy.

S tím Nemeth souhlasil.

Ve čtyři ráno, kdy je podzimní vzduch krutě mrazivý a jasná noc nemilosrdně temná, se Tim rozhodl: Potřebují pomoc a bez mobilního signálu ji seženou jedině tak, že pro ni dojdou. Coby nejzkušenější – a nejstřízlivější – člen party vzal batoh, připnul si čelovou svítilnu a vydal se do civilizace.

Neil, Josh a Miggy se choulili kolem ohně další tři hodiny, mlátili prázdnou slámu a dostávali se do stadia manické hrůzy. Za prvního denního světla si naplnili láhve vodou a pustili se zpátky po značené cestě. Všechno nechali na místě, stany, spacáky, jídlo. Mladí muži, zdatní a napůl střízliví, odtud koukali zmizet co možná nejrychleji.

Nebylo to snadné. Napůl běželi a napůl klopýtali nahoru a dolů strmým terénem, škrábali se přes balvany, prodírali se houštím, brodili přes bystřiny. Až se dostali k počátku stezky a k svým pronajatým čtyřkolkám. Ke všem pěti. Neměly by být jen čtyři?

A tehdy si začali dělat starost o Tima.

Čtyřkolkami do městečka. V městečku do jídelny. A teď… pomoc. Nemethova. Šerifova. Jízdní policie. Lovců s puškami. Jakákoli asistence, všechny druhy asistence. Zkrátka pomoc.

Nemeth rozložil na stole topografickou mapu a nechal se trojicí mužů provést po jejich trase. Snadno označili počáteční cestu, která jako spousta turistických tras začíná značená a postupně přechází v drsnější, méně schůdný terén. Rozhodně nic pro slabší povahy. Naštěstí dokázali určit, kde u řeky tábořili. Odtud Nemeth putoval prstem po rozmanitých geologických orientačních bodech a přemýšlel a přemýšlel. Marge měla na starost telefon a přípravu další kávy.

Jakožto horské městečko disponovali místní obyvatelé dobrovolným patnáctičlenným pátracím a záchranářským týmem. A vzhledem k okolnostem přišel vhod každý. Sousedé obtelefonovali sousedy, začali se shromažďovat a Nemeth udělal to, co umí nejlíp: zorganizoval posily.

Nejdřív rychlý tým. Chtěl, aby se jeho nejlepší pátrači rozmístili po obvodu základní oblasti, obklopující bod, kde byli oba pohřešovaní mládenci spatřeni naposledy. Nemeth vzal v úvahu průměrnou vzdálenost, jakou dokáže člověk v daném terénu ujít, a kolem inkriminovaného místa nakreslil velkou kružnici, znázorňující primární oblast pátrání. Z různých míst po jejím obvodu se rychlé týmy vydají pěšky, na čtyřkolkách nebo na koních a při postupu směrem do středu provedou povšechný průzkum turistické trasy i přilehlého území. Budou pátrat po obou mužích a také po stopách po průchodu člověka, které můžou poskytnout dodatečné informace o tom, kudy se Tim, zkušený turista, a Scott, jeho nalitý kámoš, mohli vydat.

Město Ramsey se čtyřmi tisícovkami obyvatel, ležící na okraji divočiny Popo Agie, bylo plné zkušených horalů a zálesáků. Hory pro ně představovaly jak životní styl, tak určitý druh povolání. A Nemeth byl generál ve výslužbě velící zkušeným pěšákům.

Proto se všichni jen stěží smířili s tím, co následovalo. Po prvních osmi hodinách pátrání byl nalezen Scott, jak se nazdařbůh motá po kamenitých březích řeky, v dlouhých spodkách, s obličejem samý šrám a nehty pokrytými zeminou. Očividně dezorientovaný a v šoku.

„Grizzly,“ hlesl Neil.

„Horská puma,“ opakoval Josh.

„Do prdele…“ zaúpěl Miggy.

Ani vystřízlivělý Scott nedokázal poskytnout žádné podrobnosti ohledně toho, kde byl a co dělal. Pamatoval si, že popíjel s kámoši u ohně a dobíral si Tima, že sepisuje svůj manželský slib. Scott si šel lehnout a pak… Denní světlo. Zima. Strašlivá zima. Bloudil jen v ponožkách, dokud nenašel cestu k řece a nevydal se po jejím proudu. Nakonec se objevili lidé a ostře hvízdla píšťalka a on je teď tady, a hele, kde je vlastně Tim?

Timothy O’Day. Třiatřicet let, první ze své rodiny, kdo vystudoval vysokou školu; Oregonskou státní univerzitu absolvoval s diplomem strojního inženýra. Jeho rodina a přátelé ho jednoznačně popsali jako MacGyvera, všeuměla. Byl zasnoubený s Latishou Gibbonsovou, s níž se před třemi lety seznámil prostřednictvím Neila, svého spolužáka z univerzity. Latisha pocházela z Atlanty, pracovala v marketingu a víkendy trávila v ustavičném pohybu, na turistických trasách, na kole, na lyžích, stejně zanícená jako její budoucí manžel.

Všichni říkali, jak moc jim to spolu sluší. Jedinečný, moderní pár z outdoorových katalogů. Koupí dům, adoptují labradora a zplodí 2,2 báječných dětí, které s nimi budou zdolávat pěší stezky i horské svahy a brodit se přes potoky.

Jejich život bude pohádkový, velkolepý a prožitý naplno.

Dokud se z hodin nestaly dny a ze dnů týdny.

Na místo dorazili Timovi rodiče. Jeho otec Martin řídil do Wyomingu až z Oregonu, vzadu v autě naložené horolezecké vybavení. Marty byl štíhlý, do hněda opálený profesionální tesař a zkušený zálesák, připravený převzít iniciativu. Na rozdíl od něj vypadala Timova matka Patrice téměř průsvitná. Místní se dověděli, že přežila rakovinu. Před patnácti lety, bezpočet recidiv, tak tak vyvázla.

Marge se ujala úkolu podávat jí s upřímnou srdečností kávu a nenápadně poskytovat nepatrnou léčebnou podporu.

Martin dlouze hovořil s Nemethem a šerifem Kelleym, který se ujal velení nad pátracími akcemi. Martin zpočátku přikyvoval, souhlasil a vyjadřoval vděk. Pátý den podlehl pochybnostem a znepokojení. Sedmý den se vydal do lesů sám a polohlasně sakroval, když se mu to Nemeth a šerif Kelley pokoušeli zatrhnout.

Rychlé týmy polevily v rychlosti. Pátrací úsilí se zpomalilo, stalo se metodičtějším a nikdo už nedoufal v snadné vítězství. Skupiny se uchýlily k průzkumu divočiny krok za krokem, trasy po trase, jednoho políčka topografické mapy po druhém. Terén pročesávaly vrtulníky s termovizí. V dotčených oblastech slídili cvičení psi. Několik ezoteriků zatelefonovalo zaručené tipy týkající se povětšinou řek nebo neprobádaných jeskyní.

Martin O’Day se usilovně snažil nejdéle ze všech. Měl celoživotní zkušenosti a výhodu v tom, že svého syna osobně vyškolil. Vracel se do hor s jednou expedicí za druhou, zatímco Patrice a její budoucí snacha se účastnily tiskových konferencí coby dvojitá reklama na žal a zoufalství. Vysokoškolští přátelé, Neil, Josh, Miggy a Scott, pomáhali, jak jen to šlo, nicméně museli zároveň učinit zadost požadavkům své práce i rodiny a svým vlastním povinnostem.

Martin O’Day pátral po svém synovi. Potom pátral po stopách po svém synovi. Nakonec pátral po synově těle.

„Grizzly,“ zašeptal Neil.

„Horská puma,“ odporoval Josh.

„Zatracená práce,“ pravil Miggy.

Pokud jde o správnou odpověď, tu lesy nikdy nevydaly. Roční období přešla v roky a Timothy O’Day se stal dalším pohřešovaným turistou, který zmizel beze stopy.

Následující skutečnosti většina lidí neví: Nejméně šestnáct set pohřešovaných, ne-li mnohonásobně víc, se ztratí na veřejně přístupných místech. Turisté, jednodenní výletníci, děti při rodinném táboření. Jednu chvíli jsou s námi, další chvíli jsou pryč.

Pro sledování podobných případů neexistuje žádná celostátní databáze. Chybí centralizovaný výcvik pro pátrací a záchranné subjekty a v mnoha případech i jasně vymezená pravomoc, která by stanovila, kdo takové operace řídí. Velkoplošné pátrání může stát až tři sta tisíc dolarů denně. Pro řadu okresních šerifů je to roční rozpočet.

To znamená, že jakmile to vzdají dobrovolníci, ustane i úsilí záchranářů. A nechají v tom jen rodinu s nepatrnou nadějí a otevřeným koncem. Většina bude pokračovat na vlastní pěst tak dlouho, dokud může. Někteří, jako Martin O’Day, uspořádají každoroční pátrání za pomoci přátel a s finanční podporou online kampaní i poradenstvím různých odborníků.

Podle článku, který pročítám v útlých místních novinách, je Martin v terénu pátým rokem. Letos v srpnu podnikne závěrečný pokus. Jeho manželka Patrice umírá na stejný druh rakoviny, který se ji pokusil porazit už dřív. Chce svého syna naposledy vidět. Chce, aby její tělo bylo pohřbené vedle jeho.

Sedím v jídelně ne nepodobné té, kam dopoledne poté vpadli turističtí kámoši Tima O’Daye. Uplynulých dvanáct hodin jsem strávila v autobuse a teď si dávám pauzu někde západně od Cheyenne a jižně od Jacksonu ve Wyomingu. Svou přesnou polohu neznám a užívám si pocit volnosti, tedy život na cestě, zatímco znovu a znovu studuju příslušný článek. Něco z toho příběhu mi zalezlo pod kůži a ne a ne se pustit.

Jmenuju se Frankie Elkinová a hledám pohřešované lidi. Jakmile to vzdá policie, sotvaže zapomene i veřejnost a když už se o případ nezajímají média, začnu pátrat já. Ani za peníze, ani pro slávu a většinou bez pomoci.

Nemám odborný výcvik. Nejsem bývalá policejní vyšetřovatelka nebo registrované soukromé očko ani nic bývalého speciálního. Jsem průměrná bílá ženská ve středních letech se skromným majetkem a kupou zármutku. Kdysi jsem zkusila žít, jak se žít má. Měla jsem dům, práci, dokonce i muže, který mě miloval natolik, že mě držel za ruku, když jsem se probojovávala ke střízlivosti.

Nakonec mě to dostihlo; ubíjející neměnnost mě stáhla ke dnu. A muž, který mě miloval…

Jednoho dne se na setkání anonymních alkoholiků jakási žena rozhovořila o své zmizelé dceři a o vlažném zájmu policie najít mladou dívku s pohnutou minulostí. Zaujalo mě to. Začala jsem se vyptávat a potom jsem její dceru našla. Naneštěstí se její pošahaný přítel rozhodl, že místo aby ji nechal běžet, ustřelí jí hlavu a její tělo nechá v drogovém doupěti. Nehledě na to, že případ neměl šťastný konec, anebo možná právě proto, po prvním pátrání následovalo ještě jedno a pak řada dalších.

Takový je můj život už deset let. Cestuju z místa na místo, vyzbrojená jen svými dobrými úmysly. Naposledy jsem se vydala autobusem do Idaha, abych se ujala případu Eugena Santiaga, osmiletého kluka, který se pohřešuje už šestnáct měsíců. O Eugenově zmizení jsem se dočetla na jednom z webů věnovaných nevyřešeným případům, které často navštěvuju. Upoutalo mě něco v jeho oduševnělých tmavých očích, v jeho vážném úsměvu. Pokaždé nevím, podle čeho si vybírám případy, jimž se pak věnuju. Je jich spousta. Zahlédnu titulek, přečtu si článek a mám jasno.

Něco jako teď, napadne mě a odložím místní plátek. V lesích jsem nepátrala ani nepamatuju. Většinou pracuju v nevelkých vesnických komunitách nebo v hustě obydlených městských čtvrtích. Táhne mě to spíše k dětem než k dospělým, spíše k menšinám než k bílé populaci. Mým posláním je pomáhat opomíjeným, a jak by potvrdili příbuzní těch šestnácti set lidiček zmizelých na veřejných místech, i oni jsou nadmíru opomíjení.

Myslím především na matku Timothyho O’Daye, která chce být pohřbena vedle svého syna.

Eugene Santiago je nezvěstný skoro půldruhého roku. Dalších pár týdnů na tom nic moc nezmění. Možná není šance najít Timothyho O’Daye živého, přesto ze zkušenosti vím, že nalézt ostatky zmizelého znamená pro truchlící zásadní změnu.

Prostuduju autobusový jízdní řád a zvolím si svůj příští cíl.

Kapitola 2

Být chudá vyžaduje trpělivost. Nemám auto ani tak velké bankovní konto, abych si mohla auto pronajmout a dopravit se do městečka Ramsey ve Wyomingu. To znamená cestovat autobusem

z bodu A do bodu B a pak do bodu C. Autobusové stanice jsou pestřejší, než si většina lidí uvědomuje. Může jít o rušný uzel hromadného tranzitu s voňavými toaletami a rychlým občerstvením. Anebo je to zastávka jako tahle: miniprodejna u benzínky, schoulená v naprosté samotě u silnice.

Autobus odjede. Já zůstanu a snažím se zorientovat. Nade mnou se klene sytě modrá obloha, jakou mám spojenou s pohlednicemi a životem druhých. Venkovská silnice je temně šedá pentle ubíhající mezi vzdálenými čnícími horami za mnou a neskutečně blízkými čnícími horami přede mnou.

Ve Wyomingu jsem jaktěživa nebyla a zatím se mi na něm všechno moc líbí. Vůně prohřáté půdy i sluncem vysušené trávy. Country hudba linoucí se z reproduktorů v obchodě. Náklaďáky a vozy s dobytkem rachotící kolem.

Rozlehlým neznámem jsem nadšená a zároveň vyděšená. Jen to, že nejsem ráda připoutaná k jednomu místu, neznamená, že si pocit neukotvenosti užívám.

Pomalu vejdu do malé omšelé prodejny. Zpoza pokladny vzhlédne postarší muž s vyrudlou baseballovou čepicí a hustým hnědým knírem. Věnuje mi krátké kývnutí následované upřeným kukučem; cizince očividně pozná na první pohled. Už jsem si na to zvykla. Nikdy nejsem místní, vždycky jsem pouze projíždějící outsider.

Dopřeju si čokoládovou tyčinku a láhev vody a stoupnu si před polici s brožurami inzerujícími místní atrakce. Muž se vrátí k svému časopisu. Není na co zírat.

Normálně si své působiště plánuju s velkým předstihem. Probádám danou oblast, přičemž pročtu místní pracovní nabídky a možnosti případného ubytování. Ovšem teď mě můj chvilkový impulz vrhl do neznáma. Nedokážu rozhodnout, jestli je to neskutečně odvážné, nebo neuvěřitelně pitomé. Spousta mých rozhodnutí tak vypadá.

Většina lidí by vytáhla chytrý telefon a surfovala po internetu o sto šest. Bohužel, moje práce – posedlost vyhledáváním pohřešovaných osob – mi vůbec nic nevynáší, zatímco moje vedlejší záskoky – barmanka na poloviční úvazek v místě, kde se právě nacházím – mi vynášejí jen velmi málo. Výsledkem je, že můj „chytrý“ telefon je stařičký přístroj s odklápěcím krytem a omezenou zásobou dat. V lepším případě možná přijme textovku a google ho zpravidla změní v placku z roztavených mikročipů.

Nemám ani počítač, natož tablet. Podobný přepych by se mi zamlouval, jenže můj život není jenom toulavý – je vysoce rizikový. To znamená, že mnohá místa, která navštěvuju, jsou smutně proslulá značnou kriminalitou a nechutí vůči cizincům. Zažila jsem vloupání do pronajatého pokoje, devastaci svých osobních věcí; konfrontovali mě staří dobří poldové s brokovnicemi, truchlící příbuzní na mě zaútočili rozbitými pivními láhvemi.

Materiálního vlastnictví jsem se vzdala proto, že mě jeho tíha svazovala. Teď nemám nic, co bych si nemohla dovolit ztratit, poněvadž nechci jednoho dne zemřít ve snaze bránit něco, na čem by mi mělo přednostně záležet.

Kdybych byla poblíž většího města, využila bych k bádání internetovou kavárnu nebo veřejnou knihovnu. Vzhledem k tomu, že momentálně trčím u benzínky uprostřed Wyomingu, musím se spokojit s brožurami.

Prohlížím si fotky ovcí tlustorohých, rozeklaných horských masivů a tmavě modrých jezer. Můžu si vyzkoušet jízdu na koni, lezení po skalách, zalovit si a zarybařit. Všude je varování před medvědy – Pozor na medvědy! – a zákaz trhání planě rostoucích rostlin, všude jsou mapy místních turistických tras. Po uplynulých deseti měsících, které jsem strávila v jisté čtvrti v centru Bostonu a následně v žalostném obytném projektu poblíž Memphisu, mi obrázky rozlehlých neobydlených prostor působí závrať.

A znovu ten slabý poplašný záchvěv. V divočině už jsem hledala, avšak ještě nikdy na tak odlehlém místě, jakým jsou tyhle hory. Prošla jsem nejeden les, a stejně o medvědech grizzly nevím nic. Ačkoli řada mých pátrání skončila smutným nálezem, nikdy jsem se nevydala pátrat po zjevně mrtvém těle.

Vzpomenu si na Patrice O’Dayovou, která chce být pohřbena vedle svého syna.

„Proč musí být problémy všech ostatních i tvým problémem?“ brblal Paul. „Co by se mělo stát, aby ti došlo, že ten, na kom záleží, jsi ty? Ty, Frankie. A že tě miluju.“

S Paulem už si nepovídám. Jen příležitostně zavolám jeho vdově.

Zrovna když jsem dokončila hluboký ponor do studny místních informací, k benzínce zajede otlučený pickup chevrolet. Na korbě se tyčí do výšky narovnané kulaté balíky slámy, spodní postranice auta jsou štědře ohozené blátem. Z náklaďáčku vystoupí žena v obnošených džínách, tričku bez rukávů a světle šedém kovbojském klobouku.

Výborně.

Kývnu prodavači na rozloučenou a vyjdu ven, abych si sjednala svůj příští odvoz.

Vyrůstala jsem na maloměstě v Severní Karolíně. Můj otec byl nejpřívětivější opilec na světě, moje matka nejnaštvanější přihlížející na světě. On pil, ona pracovala. On pil víc, ona pracovala víc.

Tím chci říct, že ani jeden mi nevěnoval moc pozornosti. Běhala jsem po venku v době, kdy nám ještě nepůsobilo vrásky nebezpečí od cizích lidí a osamělí muži poflakující se po dětských hřištích. Jako většina dětí jsem vlastnila ojeté kolo se zrezivělým rámem a sedlem oblepeným izolační páskou. Jezdila jsem na něm kamkoli a všude. Na kole jsem se samozřejmě dostala jen do určité vzdálenosti. To znamenalo, že pokud jsem se chtěla dopravit do nedalekého levného obchodu, abych utratila vyšetřené drobné za dvoucentové cucavé bonbony Jolly Ranchers, ať už sama, nebo s ostatními děcky, nezbylo než postávat podél hlavní silnice se zvednutým palcem a jet stopem.

Někdy nás bylo na zadním sedadle libovolného vozidla, které se nad námi slitovalo, naskládaných šest. Jindy jsem to byla pouze já a moje kamarádka Sophie. Občas jenom já, protože táta vytuhnul na divanu a máma se měla vrátit domů až za několik hodin. Už tenkrát jsem měla problémy zůstat na jednom místě.

Nikdy jsme si nelámali hlavu, že by nám v autě neznámého řidiče hrozilo nebezpečí; prostě jsme se takhle vozili.

Dneska by rodiče své děti náležitě poučili, a přece v mnoha venkovských oblastech zůstává stopování určitým způsobem života. Taxíky, Uber a pronajatá auta – to jsou dopravní prostředky pro městské lidi.

Do Ramsey je to z téhle autobusové zastávky jednadvacet kilometrů. Trochu z ruky pro pochoďák v jasném srpnovém slunci, nemluvě o nemilosrdném spalujícím vedru. Takže zbývá stopování.

Přistoupím k ženě tankující benzín. Zvedne hlavu a krátce kývne na pozdrav. Zdá se zhruba stejně stará jako já, má opálenou pleť a štíhlé svalnaté paže. Určitě je od koní, poznám to podle toho, jak stojí. Okamžitě se mi zalíbí – to je jedna z mých supervlastností. Jsem sice samotářka, ale přesto mám svým způsobem lidi ráda.

A jestli mají lidi rádi mě, to je pokaždé zajímavá otázka.

Jsem stručná. „Jmenuju se Frankie Elkinová. Chci se dostat do Ramsey. Napadlo mě, že bych se s vámi mohla svézt, pokud tam máte namířeno.“

Žena si prohlíží mě, můj kufr na kolečkách i odřenou hnědou koženou kabelu. Jsem zvědavá, co vidí, nebo možná nevidí. Nejsem stará. Nejsem mladá. Nejsem hezká. Nejsem škaredá. Nejsem odtud, a vlastně nejsem odnikud.

Pumpa cvakne. Žena zavěsí trysku a zašroubuje nádrž.

„Benzín vám zaplatím,“ nabídnu jí a hned se snažím rozpomenout, kolik peněz mám v přední kapse kalhot. Zbývá mi posledních sto dvanáct babek. To ujde. Už jsem přežila s menším obnosem.

„Kdo jste?“ zeptá se žena.

„Frankie –“

„Ne. Kdo?“

„Technicky vzato jsem povoláním barmanka.“

„Proč Ramsey?“

„Protože mimo jiné hledám pohřešované osoby a zajímá mě případ Timothyho O’Daye.“

„Jste reportérka?“

„Ne. Jen člověk, který hledá druhé lidi.“ Pokrčím rameny. „Po někom, jako jsem já, je větší sháňka, než byste čekala.“

„To je vaše výstroj?“

„Ano.“

„Kde máte batoh? Turistickou obuv? Tábornickou výbavu?“

Podívám se na svůj kufr na kolečkách, otlučený z mnoha měst po bezpočtu kilometrů a jízd autobusem. Koňařka trefila do černého. Nepřipadá v úvahu, abych se vydala do hor s kufrem. Moje impulzivní rozhodnutí možná má pár vad. To mě však ještě nikdy nezastavilo.

„Nějak to vyřeším.“

Žena se opře o pickup a založí paže na prsou. Přejede mě pohledem od hlavy k patě. Neřekla ne, což je podle mých měřítek stejně dobré jako ano, jen to vyžaduje ještě krapet trpělivosti.

„Jak mám vědět, jestli nejste nějaká pošahaná hromadná vražedkyně?“ zeptá se konečně.

„Protože jaká je pravděpodobnost, že se v jednom autě sejdou dvě pošahaný hromadný vražedkyně?“

Je to profláklý fór, i tak mi pointa vyslouží úsměv. Pod krempou stetsonu se jí zvlní koutky modrých očí. Má na sobě prach, úlomky slámy a je slabě cítit koňským hnojem.

Co kdybych se nechala zaměstnat jako pomocnice na farmě? Jsem v pokušení, dokud si pozorněji neprohlédnu pevné svaly na jejích pažích a neporovnám je se svými párátky. Jsem mimořádně duchapřítomná osoba. Sama sobě jsem rozmluvila už poměrně dost potíží. Kdepak, v dohledné době v žádné soutěži v přetlačované nezvítězím.

„Tak jo,“ souhlasí krátce. „Jmenuju se Lisa Rowellová. Vezmu vás do Ramsey. Nastupte si.“

Bez váhání obejdu stařičký náklaďáček a naložím se, kufr k nohám, koženou kabelu vedle sebe.

„Těší mě, Liso.“

A jsem zase na cestě.

„Vy tady někde žijete?“ zeptám se, jen co vyjedeme. Okna na obou stranách kabiny jsou stažená a vlasy mi cuchá vítr. Své bezhlavé rozhodnutí opět vidím růžově.

„Většinu života. Patří mi ranč poblíž Ramsey.“

„Koně?“

„Koně, dobytek, pár dalších bezdomovců.“

„Lidských, nebo zvířecích?“

Vysloužím si další letmý úsměv. „Trochu od obojího, řekla bych.“

„Účastnila jste se pátrání po Timu O’Dayovi?“

Krátce přisvědčí. „Když se začal pohřešovat on a ten jeho kamarád, pomáhala většina zdejších obyvatel. Pátrací skupině jsem půjčila pár koní.“

„Mají místní nějakou teorii?“

„Příroda vyžaduje respekt.“

„Připadá mi, že Timothy ho měl. I zkušenosti. Dobrou výbavu.“

Lisa pokrčí rameny.

„Může za to alkohol?“ zkusím to. „Že se on a jeho kámoši vypravili do odlehlé oblasti a pak si naložili mozek do piva a whisky?“

„Co myslíte, že většina z nás dělala na střední škole?“

Jasně. „Jaký máte názor na šelmy? Mohl to být grizzly? Horská puma?“

„Je to možné.“

„Ale nepravděpodobné?“

„Do hor nikdy nechodím bez pušky. Má to svoje důvody. Za ty roky… grizzlyho jsem nikdy neviděla. Baribaly, to ano, jenže ti nepůsobí potíže. Nadto zvířata nejsou nejspořádanější jedlíci.“

„Jinými slovy, kdyby Tima napadl grizzly nebo horská puma, zbylo by víc důkazů. Mám dojem, že když ti jeho kámoši hledali Scotta, zmínili se, že objevili krev a polámané větve.“

„Pátrací skupina našla porušenou oblast, žádnou krev. Kromě toho, v tu chvíli tam Tim ještě někde byl, nehledě na fakt, že Scotta později našli živého a zdravého.“

„Možná tam po sobě zanechalo stopy zvíře, které zabloudilo opodál, přilákané vůní jídla. A třeba ho odradil oheň.“ Přemýšlím nahlas. Ve skutečnosti melu nesmysly. Další z mých supervlastností. „A pak, když Tim vyrazil pro pomoc, z dosahu ohně…“

Rowellová si odfrkne. „Mluvíte jako ten lovec chlupáče bigfoota.“

„Tady je nějaký lovec bigfoota?“

„Já myslela, že k tomu pátracímu týmu patříte.“

„Budu. Až se s jeho členy seznámím a zapojím svůj šarm.“

„Ještě jednou, kdo že to jste?“

„Dejte na mě. Čím obšírněji na tu otázku odpovím, tím míň mi lidi věří. Lovec bigfoota? Jako vážně?“

„Ze Severoamerické společnosti bigfoot.“

Pošimrá mě to v koutku mysli. Tohle mi něco říká. „Martin O’Day si vážně myslí, že jeho syna unesl bigfoot?“

„Na to se musíte zeptat jeho.“

„A vy?“

Čekám ironickou poznámku, nebo dokonce protočení panenek. Proto mě Lisino zaváhání zaskočí.

„Takže?“

„Tvrdíte, že umíte najít pohřešované lidi.“

„Ano.“

„Takže hledáte všechny?“

„Všechny… to jako ve Státech?“

Lisa po mně střelí pohledem. „Všechny, kteří zmizeli v divočině Popo Agie. Jsou i další než jenom nalitej ženich. Za posledních dvacet let nejmíň pět lidí.“

Znovu si uvědomím, co všechno nevím. „Je to na tak velkou oblast hodně?“

„Že je už nikdo nikdy neviděl? Rozhodně to není málo.“

„Bigfoot?“ Nemůžu si pomoct.

A zase odmlka, po ní zavrtění hlavou. „Nebo něco jiného. Vezměte si k srdci radu od místní: V těchhle lesích si musíte dávat zatraceně pozor.“

Kapitola 3

Centrum města Ramsey ve Wyomingu připomíná kulisy ze starého westernu přenesené k prašnému úpatí skutečných hor. Malebnou Hlavní ulici lemují po obou stranách dřevěná průčelí obchodů, jejichž vybíhající linie střech vypadají na pozadí opojně modré oblohy jako dílky skládačky. Zahlédnu žlutě natřený obchod se smíšeným zbožím usazený mezi tmavě zeleným krámkem s levným artiklem a vyšisovaným červeným barem. Kavárna, obchod s krmivem, krámek s tričky pro turisty, další s koženými výrobky a samozřejmě vývěsní štít inzerující veškeré potřeby pro kovboje.

V bezmračném, slunečném srpnovém odpoledni je chodník plný lidí. Někteří jsou očividně turisti, rodiny v kraťasech a žabkách. Jiní pravděpodobně místní, soudě podle džín a kovbojských bot. Jsou to většinou běloši, mnozí se drží za ruku, usmívají se a tváří se bezstarostně.

Vzhledem k povaze mé práce je to už hodně dávno, kdy jsem byla obklopená bělochy. Proto je z mého pohledu zajímavé, že se tady cítím stejně nesvá jako v komunitě Haiťanů v Bostonu nebo v převážně černém společenství v Memphisu. Tihle lidé se svými báječnými životy a v módním ohozu a s pohádkovými dovolenými… Nevím, jak se s nimi mám ztotožnit.

Občas přemítám, jestli někde existuje místo, kde bych se cítila doma. Ze začátku jsem si hrála na outsidera. Teď jím prostě jsem.

Neklidně si poklepu o stehno prázdnou láhví od vody.

„Dbejte na pitný režim,“ nabádá mě Rowellová. „Tady jsou léta suchá, jen odpoledne hrozí lokální bouřky. Nevím, co máte v tom kufru, ale budete potřebovat několik vrstev oblečení. Přes den může teplota klesnout až o deset stupňů a noci jsou tu zatraceně studené i v tomhle ročním období.“

Přikývnu. Cestuju nalehko, což znamená, že můj kufřík na kolečkách obsahuje jen to nejnutnější: Troje kalhoty a šestero košil, všechno spolu navzájem ladí. Pokud jde o obuv, mám tenisky a jedny bytelné hnědé boty. Mám taky pyžamo – pánské boxerky a Paulovo obnošené tričko – a ponožky i spodní prádlo na sedm dní.

Boty v terénu obstojí. Zato ponožky jsou příliš tenké. Teplý svršek mám jen jeden, zelenou vojenskou bundu bez podšívky. V zimě přidám čepici, rukavice a šálu kolem krku. Protože je teprve srpen, o jejich pořízení jsem zatím neuvažovala.

Měla bych tady zůstat, pomyslím si, pracovat a vydělávat peníze, když nic jiného. A možná jsem už unavená. Tohle vyčerpání jenom tak nezmizí. Myslím na Paula, jako pokaždé, když mě dožene tíha mých let.

Mimoto myslím na jednoho bostonského detektiva a bývalého mariňáka, Dana Lothama, a na jeho lehké doteky na mém těle. Myslím na mlčenlivého majitele baru jménem Stoney. Na Piper, zabijáckou kočku, i na energickou kuchařku a šestnáctiletou haitskou dívku Angelique, prvního a jediného člověka, kterého jsem našla živého.

Myšlenky se mi tříští a toulají. Jsem rozrušená a zároveň totálně vyčerpaná. A jak bývá zvykem, myslím na to, jak moc ráda bych si teď dala drink. Možná studené pivo na uhašení žízně. Nebo lahodnou margaritu, v níž tekuté teplo tequily střídá osvěžující chuť limetky. Rum a colu. Gin a tonic. Pokud jde o pití, nikdy jsem nebyla vybíravá. Jen jsem ho chtěla litry. Dokud se mi neotupily nervy, zahlcený mozek nezvolnil tempo a já nepřestala usilovně přemýšlet, protože mi už bylo všechno jedno.

Bažení zaženu stejně rychle, jak přišlo. Střízlivost je jedním z mála mých uskutečněných cílů za uplynulých deset let. Nemůžu si dovolit, abych ho teď odstřelila.

Lisa zpomalí. Dojely jsme na okraj městečka, kde úpravné budovy končí a střídají je praktičtější podniky. Laciný motel. Velký obchod s outdoorovým vybavením včetně oblečení. A naproti motelu jídelna. Ta jídelna, dojde mi. Kam se Timovi kámoši uchýlili před pěti lety, blábolili o medvědech, horských pumách a o věcech, které dělají v noci kravál.

„Vystoupím tady,“ oznámím Lise, když zastaví na semaforu poblíž jídelny.

„Určitě?“

„Ano.“

„Hodně štěstí,“ popřeje mi. A pak, když sáhnu do kapsy pro slíbené peníze za benzín, dodá: „Nechte to být. Stejně jsem chtěla jet přes město.“

Vděčně se usměju. Odjede a nechá mě stát před rohovou jídelnou, s kufrem na kolečkách v jedné ruce a s koženou kabelou ve druhé.

Nemá smysl váhat. Vejdu do dveří.

Jídelna voní kávou, tukem ze slaniny a grilovanými hamburgery. Okamžitě mi zakručí v žaludku. K snídani jsem měla okoralý koláček, k obědu čokoládovou tyčinku. Potřebuju pořádné jídlo. Stejně tak turistickou výstroj, místo k přespání a porci mládí.

Jsou bezmála tři odpoledne. Podle nápisu zbývá do zavíračky patnáct minut, což vysvětluje skoro prázdnou jídelnu a zahálejícího kuchaře v bílé zástěře, cídícího smažicí pánev.

Na opačném konci jídelny spatřím ve dvou kójích partu osmi lidí skloněných nad mapou a vedle nich stoh špinavého nádobí od oběda. Martin O’Day a jeho pátrací skupina. Nikdo jiný to být nemůže. Všichni na sobě mají funkční outdoorové oblečení, pevné turistické boty, kapsáče a flanelové košile. Na první pohled vypadají ostříleně, zdatně a vždy ve střehu.

Sklopím oči na svoje okatě nehoralské tenisky, seprané džíny a obnošené tričko. Aspoň mám na sobě prach a pot z cest, ten mi dodá pocit nefalšovanosti. Vleču svůj kufřík na kolečkách směrem ke skupině.

Většinu hovoru obstarává muž uprostřed. Má pár let po padesátce a štíhlou, nicméně svalnatou postavu toho, kdo je ustavičně v pohybu. Naproti němu sedí postarší džentlmen s ocelově šedivými vlasy a podobně ošlehanými rysy. Nalevo je rudovlasý týpek s hustým plnovousem a tmavovlasá žena, vpravo čtyři mladší muži. Zblízka zaznamenám devátého člena party: žlutého labradora s jasně oranžovým šátkem kolem krku, rozvaleného pod stolem s hlavou na tlapách.

Jen co přijdu blíž, pes zvedne hlavu. Zaklepe oháňkou o podlahu. Žena, oslnivě krásná Hispánka s mandlově tmavou pletí a hustými řasami kolem černých očí, se na mě zadívá; hádám, že pes patří jí.

Mám pocit déjà vu. Před třemi lety, v jiném lese: Pohřešovaný šestiletý kluk, který se přetahoval se svým osmiletým bráchou poblíž tábořiště, zčistajasna zmizel. Já a partička dobrovolníků jsme pročesávali okolní lesy den po dni. Týdny nato jsme pořád hledali, dlouho potom, co naděje na nalezení živého dítěte pohasla. Protože jsme už pátrání zahájili, nemohli jsme se vzdát. Museli jsme hledat. Museli jsme ho najít.

Příbuzní museli mít jistotu.

Vzpomínám si, jak máma vykřikla, když se k ní donesla zpráva o nálezu. Vzpomínám si na otce, chlapíka po dvacítce, jak s popelavě bledým obličejem potřásal rukama všem dobrovolníkům a děkoval nám, že jsme dopravili jeho syna domů. Jako by někdo mohl být vděčný za to, že mu přinesete mrtvé dítě a on ho může řádně pohřbít. A přece je to tak. Prostě je.

Úlohu černovlasé ženy uhodnu okamžitě. Vím, čemu se kříženec labradora věnuje. Vyhledává mrtvoly. Protože to jediné, co po pěti letech z Timothyho O’Daye zbylo, jsou kosti.

Proč dělám to, co dělám? Hledám pohřešované dávno po tom, co zmizí veškerá naděje. Od města k městu. Od zármutku k zármutku.

Každou chvíli zmizí stovky tisíc lidí. Někteří z vlastní vůle. Další narazí na potíže. A jiní, vzhledem k okolnostem svého narození, nemají sebemenší šanci.

Neptám se, proč tomu věnuju celý svůj život. Ptám se, proč to nedělají všichni ostatní. Je tolik dětí, které si zaslouží vrátit se domů. Milujících příbuzných, kteří chtějí vědět, co se stalo s členem jejich rodiny. Uzavřených komunit navěky pronásledovaných tím, co se mohlo stát, spolu s tím, co mohlo a nemuselo být.

Vím, kdo jsem. Vím, proč dělám to, co dělám. Co mě však zaráží a mate, je zbytek světa.

Přistoupím blíž. Muž vedoucí hovor konečně zvedne hlavu. Jeho oříškově hnědé oči mu ladí s řídnoucími hnědými vlasy.

„Martin O’Day?“ zeptám se a posadím se na nejbližší barovou stoličku. A je to tady. Jsem jak vzrušená, tak nervózní. Odhodlaná a vyděšená. Tak je to pokaždé.

Natáhnu ruku. „Jsem Frankie Elkinová,“ představím se. „Zabývám se nevyřešenými případy pohřešovaných osob. A chci vám pomoct najít vašeho syna.“

Přižene se postarší žena v bílé zástěře. Prošedivělé vlasy má vyčesané do kudrnaté kštice, šlachovité tělo svědčí o dennodenní fyzické aktivitě. Okamžitě ji poznám podle fotky v novinách: Marge Santiová, majitelka jídelny a účastnice původní pátrací akce. Zamračí se na mě a pak úkosem pohlédne ke stolu, jako bych skupinku obtěžovala. Ochranářka, usoudím. Zajímalo by mě, kolik místních má po pěti letech stejný pocit: Tohle je naše tragédie, nezasvěcení tady nemají co dělat.

Nikdo ze skupiny nepromluví ihned. Martin O’Day, jasný vůdce, se zadívá na moje cestovní oblečení a kufr na kolečkách. Svraští obočí.

„Teď na otázky neodpovídám,“ usekne.

„Já nejsem reportérka.“

„Ani tak na otázky neodpovídám.“

Muž s helmou stříbřitých vlasů se otočí, aby si mě prohlédl. To je určitě Nemeth, místní legendární horský vůdce. Ohodnotí mě pohledem, pak vzhlédne k Marge.

„Jsme v pohodě,“ utrousí, jako jeden místní k druhému.

Marge po mně loupne okem, očividně ji nepřesvědčil. Když se Nemeth zatváří nezúčastněně, naskládá si na paži stohy špinavého nádobí a odejde.

Neujde mi, že čtveřice mladých mužů rozhovor nijak neprožívala – jsou při tom, a jakoby mimo. Určitě jde o přátele pohřešovaného, a nejen podle zřetelné tíhy kolektivní viny. Zbývá odhalit tu přenádhernou psovodku a robustního rudovouse.

Vousáče tipuju na lovce severoamerického yettiho, přesto si dovolím drobný vtípek. Přidám-li husté ochlupení, z rudovouse je rázem seskveč. Zajímavý příklad majitele a jeho miláčka.

Takže tohle je tým snů: zkušený místní horal, truchlící otec, čtveřice provinilých přátel, psovodka a lovec bigfoota. Zajímavá kombinace.

„Mám zkušenosti s pátráním v lesích,“ odvážím se.

„Ne. Děkuju, nemám zájem.“ Martin O’Day se zase soustředí na mapu a významně na ni poklepe. Jednoduše mě zazdí. Nebylo by to poprvé. Jsem cizí a neznámá. Cizí a neznámí nikoho nezajímají.

Zkusím to zahrát na nejméně soudného člena partičky. Sklouznu ze stoličky, dřepnu si a natáhnu ruku k žlutému labradorovi. Pes, momentálně bez pracovní vesty, se zvedne a popojde ke mně. Není na vodítku, avšak nikomu, včetně majitelky jídelny Marge, to nevadí.

„Jak se jmenuje?“ podrbu psa za ušima.

Měla jsem pravdu; pes patří úchvatné Hispánce. Okamžitě odpoví: „Daisy.“

„Pojmenovala jste psa, který hledá mrtvoly, Daisy?“

Fakt, že jsem uhodla Daisyinu úlohu, mi vyslouží dlouhý pátravý pohled od exotické krasavice a zamračení od Martina O’Daye, který chce očividně pokračovat v načaté práci.

„Daisy je nalezenec z Filipín,“ vysvětluje žena. „Můj partner a já jsme jí začali dávat zbytky jídla, když jsme s naší profesionální psí partou pracovali na sesuvech půdy. Přivezli jsme si ji domů jako domácího mazlíčka. Jenže ji okamžitě zaujal výcvik. Než jsme se nadáli, zařadila se do smečky belgických vlčáků. Úkoly řešila doslova levou zadní.“

„Jak se jmenujete?“

„Luciana. Luciana Rojasová.“

Zářivě se na ni usměju a pak zaměřím pozornost na obřího muže s rusými vlasy. Víte, jak máte jednat s nerudnými alfa samci typu Martina O’Daye? Prostě s nimi nejednáte. Naprosto je ignorujete. Taková je silová hra.

„Vy jste ze Severoamerické společnosti bigfoot?“ oslovím Hustý vous.

„Bob,“ představí se bodře, aniž dbá varovného zabručení Martina O’Daye.

Konečně mi dojde to, na co jsem se pokoušela si vzpomenout už dřív. „Vaše organizace má nejucelenější obrázek o pohřešovaných na veřejných pozemcích ve Spojených státech,“ vyhrknu. „Víte mnohem víc o tom, co se děje v lesích, než vědí příslušné úřady.“

To jsem si nevymyslela. Pokud se vám v divočině ztratí milovaný člověk, nejpřesnější údaje o potenciálně souvisejících případech neposkytne federální vláda, nýbrž lovci amerického yettiho. Svět funguje záhadnými způsoby.

A pak zapadne na místo poslední dílek skládačky.

„Moment. Vy jste BFBob, že jo? Z fóra pohřešovaných osob. Bob Velká noha. Pracujete na Severoamerickém projektu a mapujete zmizení lidí na téhle polokouli. Moc a moc mě těší!“

Jakmile se Bobovi Velké noze rozšíří oči poznáním, napřímím se.

„Počkat… Vy jste Frankie Elkinová? Čili FElkinNajde?“

Energicky přikyvuju, potěšená, že osobně poznávám kolegu, amatérského pátrače. „A vy řídíte operaci ve Wyomingu. Já myslela, že nejčerstvější teorie o seskvečovi se soustředí na pacifický severozápad. Dělal jste na Olympijském poloostrově.“

„Pokud nevíte, kde ta potvora je, pak nevíte, kde není. Nadto, tohle pátrání se týká“ – Bob zaváhá a podívá se na Martina – „zóny zvláštního zájmu.“

Už rozumím. Ti ostatní turisté, o nichž se zmínila Lisa Rowellová. Na národní mapě Společnosti bigfoot se objeví jako shluk červených vlaječek. Žhavá oblast opomenutá vládními týpky, ovšem hodnověrný materiál pro okrajovou komunitu, v níž se pohybuje Bob a já.

„Musíme se vrátit k práci,“ usekne ostře Martin.

„Vteřinku, Marty.“ Bob osloví velitele týmu. „Tuhle Frankie je třída. Známe se z online diskusí. Na případech, které jsou u ledu, jen nepracuje; ona je řeší. Jsou jich desítky.“

Zhruba šestnáct, ale nebudu se hádat.

Martin se tváří, jako by nevěděl, co si o jeho prohlášení myslet. Má svůj plán, pravděpodobně na něm makal měsíce. Vnímá ho jako soubor určitých kroků a logistiky oproti poslání vrátit se zpátky s tělem svého syna. Tak chce dosáhnout cíle. A teď se tady vynořím já a nabourám jeho chabé lpění na zdravém rozumu.

Chápu ho. Všechna moje poslání začínají tímhle momentem – objevím se zčistajasna, strhnu náplast z rodinné rány a doufám, že nedojde k tepennému krvácení.

Timovi spolužáci na druhé straně stolu náš rozhovor i nadále ignorují, což mi připadá fascinující. Jsou skupina uvnitř skupiny. Izolovaná partička jevící známky rozrušení a žalu. Jeden z nich, bledý blonďák, do sebe lije velké množství kávy a ruka se mu klepe tak silně, že sotva donese hrnek ke rtům. Jeho kamarád usazený vedle něj mu cosi pošeptá do ucha. Hádám, že něco jako: „Klídek…“

„Máte zkušenosti s pátracími a záchrannými akcemi?“ ozve se úplně poprvé Nemeth. Zkoumavě si mě prohlíží. Jeho tón je pochybovačný. Nemám mu to za zlé.

„Pomáhala jsem při liniovém pátrání a pracovala jsem s týmy psovodů.“ Kývnu k Lucianě. Daisy se vrátila na své místo pod stolem. Opře si hlavu o Lucianina kolena, a když ji její panička podrbe na krku, blaženě vzdychne.

„Máte batoh? Tábornickou výstroj?“ Nemeth ukáže na moje zavazadla. „Tohle je výprava do odlehlých končin. Musíte mít zkušenosti, vědět, co děláte.“

„Výstroj si můžu půjčit.“ Za předpokladu, že to nebude stát víc než sto dvanáct babek.

„Proč?“ Tentokrát promluví Martin. Zní to méně bojovně, víc unaveně. „Neznáme vás. Očividně nejste připravená. Na tohle nemáme čas. Vyrážíme zítra brzy ráno.“

„Jsem tady, abych pomohla. Četla jsem o vašem synovi. Četla jsem o vaší manželce.“

Martinovi prokmitne obličejem záchvěv smutku.

„Jsem tady, abych pomohla,“ opakuju. „Mám zkušenosti. Jsem dobrá v tom, co dělám.“

„Je dobrá v tom, co dělá,“ přizvukuje Bob.

„Je mi líto.“ A znovu Nemeth. Moje dobré úmysly ho zřejmě nepřesvědčily. „Pro podobné expedice je potřeba povolení a to naše se týká jen osmi osob.“

„Stejně vás bude osm,“ podotknu.

Martin se rozhlédne. „Nás je osm, vy jste devátá.“

„Tenhle to nedá,“ kývnu hlavou k rozklepanému blonďákovi.

„Joshi!“ vykřikne pronikavě jeden z kamarádů, když Josh prudce cukne rukou a vylije kafe na stůl.

„Do hajzlu, Joshi.“

Sotva jim horká tekutina šplíchne do klína, tři muži vyskočí.

„Co je s tebou? Kámo, vždyť máš horečku!“

Josh zůstane sedět a civí na rozlité kafe, jako by mu to nedocházelo. Obličej má zarudlý a zbrocený potem. Teď už se klepe celý.

„Je nemocný,“ prohlásí jeden jeho kamarád. „Myslím, že má chřipku.“

„Nemá chřipku.“ Nemusím být abstinující alkoholička, abych poznala příznaky absťáku.

Martin ztěžka vzdychne a vymění si pohled s Nemethem. Takže oba o Joshově pití vědí. Docela nedávno musel přestat nasávat, aby mohl pomoct při posledním pokusu dopravit svého přítele domů.

Až na to, že Josh nepil maličko přes čáru jen před touhle akcí. Soudě podle vzhledu je těžký alkoholik a teď se dostal do prvního odvykacího stadia.

„Pomůžu vám,“ opakuju Martinovi. „Můžu si půjčit Joshovu výstroj. Nebudu vás zdržovat. Slibuju.“

„Do hajzlu!“ Další zaklení. To když se Josh skácí na stranu a pomalu se sveze na podlahu.

Martin nic neřekne. Jen zavře oči.

Nemeth obstará proslov za něj. „Vypadá to, že s námi přece jen půjdete. Zatraceně…“

Kapitola 4

„Umíte střílet z pistole?“

„Proboha, ne. Spoléhám na svoje osobní kouzlo.“

„A když na vás zaútočí medvěd?“

„Hm… Poběžím rychleji než ostatní?“

Nemeth vrhne pohled na moji hubenou postavu, zatímco já si prohlížím jeho šlachovité tělo. Vypadá, jako by byl vytesaný ze samotných hor, ze směsi silných větví stromů a žulových skal. Je průměrně vysoký, přibližně metr sedmdesát, nemá však na sobě ani gram tuku. Tak dobře jsem nevypadala ani ve svých dvaceti a rozhodně nepočítám s tím, že tak budu vypadat po šedesátce, nebo dokonce po sedmdesátce. Nemeth je možná můj nový hrdina. Přesto bych mu ráda zkusmo hodila čokoládovou sušenku, abych viděla, co udělá.

„Naposledy jsem vedl podobně idiotský rozhovor s jistým arogantním troubou jménem Bobby Monfort. Přistěhoval se sem z východu, dušoval se, že vyrostl v horách a neexistuje nic, s čím by si neporadil. Snažili jsme se ho varovat, že zdejší lesy jsou jiné, a on se stejně vypravil na sedmidenní túru. Víte, jak dopadl Bobby Monfort?“

„Hm… Prožil dlouhý a spokojený život?“ zkusím to.

„Z lesa jsme ho odnášeli po kouscích. Trvalo týdny, než jsme ho našli celého. Zdá se, že ho původně napadl grizzly. Potom se do toho dali mývalové, po nich i mrchožraví ptáci a další zvěř. Lebka byla čistě obraná, kosti na padrť rozkousané, aby se dalo dostat k morku, prsty na rukou a nohou ohryzané na pahýly.“

Vím, že je morbidní úmyslně, aby mě postrašil. To neznamená, že se mu to nepodařilo. „Budu mít repelent proti medvědům,“ slíbím.

Nemeth protočí panenky. On a já jsme v pokoji univerzitních kámošů v motelu přes ulici, naproti jídelně. Trojice mladíků odešla s Martinem, aby společně dopravili nedobrovolně abstinujícího Joshe do nejbližší nemocnice, která je hodinu jízdy odtud. Zatím mě Nemeth zasvěcuje do situace a pomáhá mi vyplenit Joshovy zásoby. Netuším, co momentálně dělají lovec bigfoota Bob a psovodka Luciana, nicméně Bob se netvářil vyloženě nešťastně, že musí strávit nějaký čas o samotě s krásnou ženskou. Možná má slabost pro žluté labradory.

„Stoupněte si,“ nařídí mi Nemeth.

Stoupnu si. Zavěsí mi Joshův batoh s kovovou konstrukcí na pravé rameno, pak i na levé. Pustí ho. Maličko se zapotácím. Jen tak tak, že nepřepadnu dozadu.

Nemeth si mě prohlíží svýma ledovcově modrýma očima. Neoklamala jsem ho ani na minutu.

„Potřebuje to jen trochu upravit,“ ujistím ho.

Další dlouhý útrpný povzdech. Na mou duši by mu bodl kousek čokolády.

Sundá mi ruksak a posadí se proti mně na jedno ze dvou prostorných dvoulůžek.

„Jsem vůdce týmu,“ prohlásí. „Jeho bezpečí, tedy i vaše bezpečí, je moje odpovědnost. Takže teď kápněte božskou, protože takhle vás do lesů nevezmu. Prý pátrání v lese, to mě podržte.“

„Absolvovala jsem ho! Víc než jednou.“

„Dvakrát?“

„Možná.“

A zase ten výraz. Cítím, že Nemeth měl během svého života co do činění s idioty, a nejen jako profesionální horský vůdce.

„Chodím,“ vyhrknu. „Všude. Pořád. Nemám auto a posledních deset let jsem strávila v oblastech, kam se hromadnou dopravou nedostanete.“

„Chodníky nejsou to samé co hory.“

„Jsem zdatná. Nebudu vás brzdit. Ba co víc, jsem střízlivá. Už deset let. V tom mám výhodu před Joshem, a to jste chtěl vzít s sebou jeho.“

„Marty ho chtěl vzít. Já jsem dal obavy najevo. Ukažte mi boty. Obstarám batoh, který vám líp sedne a ulehčí od nákladu, aby se vám dobře nesl s ohledem na to, že vážíte – kolik? Padesát kilo i s postelí?“

„Padesát dva!“ Zhruba.

„Na sedmidenní túře budou tím nejdůležitějším boty. Tam, kam míříme, potřebujete oporu pro kotníky a slušnou podrážku.“

Má tak ponurý hlas, že honem otevřu kufr a vyndám svoje jediné rezervní boty. Svršky jsou okopané, jde o model někde mezi módní obuví a Nemethovým bytelným párem. Přistihnu se, že tajím dech. Boty mi ještě nikdo neposuzoval. Jsem nervózní za ně.

Nemeth je vezme do ruky, otočí, aby viděl těžké podrážky a po stranách prozkoumal jejich odolnost, oporu kotníků a kdovíco dalšího. Svraští čelo a podá mi je. „Vydržíte v nich dlouho na jeden zátah?“

„Strávila jsem v nich i několik dní. Padnou mi dobře, nikdy se mi neudělaly puchýře.“

To jsou zřejmě ta pravá kouzelná slovíčka. „Dobře. Budou stačit.“

Přejdeme k obsahu Joshova obřího báglu. Zvenku je k němu pružnými šňůrami připevněná srolovaná karimatka a pytel pevně stažený dlouhou nylonovou tkanicí. Ohmatám jeho obsah; rozeznám tenké tyče a měkký klouzavý materiál.

„Stan,“ oznámím vítězně.

„Chcete za to metál?“

„Možná.“

Prohlížím si láhve na vodu a zavěšenou nouzovou píšťalku – podobnou nosím ve městech. Pokračuju přední zazipovanou kapsou, v níž objevím lékárničku a samostatné náplasti na puchýře včetně široké leukoplasti. Občerstvení – proteinové tyčinky, granolu, čokoládové minikošíčky s arašídovým máslem. Josh má aspoň mlsný jazyk. Následuje početná sbírka rozmanitých předmětů: voděodolné zápalky, plynový zapalovač, příruční nožík, čelová svítilna, baterka, filtrační systém na vodu. Nakonec vyndám sáček na sendvič s něčím, co vypadá jako mastné kuličky vaty.

„Vatové kuličky namočené ve vazelíně,“ komentuje Nemeth. „Pro většinu lidí oblíbený podpalovač.“

Rozhodně nechci zhatit Martinovo závěrečné úsilí při pátrání po synovi. Nemeth je sice drsňák, na druhou stranu má pravdu. Jestli se mám akce zúčastnit, musím se přizpůsobit ostatním členům týmu.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4