OSIŘELO DÍTĚ

Copyright © Štěpán Kučera, Michal Sýkora, Martin Goffa, Lukáš Vavrečka, Kateřina Surmanová, Daniela Mičanová, Zuzana Říhová, Irena Moravcová, Kateřina Šardická, Klára Smolíková, Přemysl Krejčík, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0139-9

Obsah

Slovo úvodem

Vítejte v Černém Lese

Kletba Doroty Kaprálové

Jizvy a šrámy

Kousáček

Sirotek

Zelený Jura

Paskřivec a jeho přátelé

Pan řídící

Šest neděl

Karmen

Malézmrtvýchvstání

Slovo úvodem

Osady v údolí i horské vísky tu byly dávno před vznikem velkých měst. Z některých se časem staly obchodní křižovatky, jiné zůstaly nezměněné po mnoho staletí a jsou dnes místem, odkud jedni odcházejí „za lepším“ a kam se druzí vracejí, aby si odpočinuli od ruchu velkoměsta. Takoví tam hledají samotu, klid, nezkaženou přírodu nebo jenom útočiště, protože se potřebují schovat. Před někým nebo před něčím.

Představa venkova může v porovnání s rušnými ulicemi a neustálým shonem budit pocit bezpečí. Ale kdo někdy zůstal za tmy sám v odlehlém stavení, kde jediným společníkem byly zvuky nočního lesa, ten možná poznal onen plíživý pradávný strach, který zakoušely stovky generací před ním. Tuší, že jen málo toho má opravdu pod kontrolou a že stačí pouhá souhra okolností, aby se venkovská idyla proměnila v noční můru.

Příroda totiž umí být krásná, ale i nemilosrdná, pověsti mohou být smyšlené i zcela pravdivé a pověry i tradice jednoho dokážou uchránit před nebezpečím, nebo ho dokonale zničit. Tím spíš že ve vsích stejně jako ve městech žijí lidé. Lidé dobří, i takoví, kteří před světem skrývají ošklivé tajemství.

V antologii Osiřelo dítě naleznete povídky jedenácti českých autorů, kteří se rozhodli mystérium venkova, odlehlých krajin i samot zpracovat po svém. A ať už vycházeli z folklóru nebo třeba policejní praxe, dali si záležet, aby o napětí i mrazení v zádech nebyla nouze. Ovšem která z podob venkova bude čtenářům nejvíce blízká či povědomá, to už je na každém z nich.

Lukáš Vavrečka

editor

Štěpán Kučera (1985)

Vystudoval žurnalistiku a mediální studia na Karlově univerzitě v Praze, pracuje jako redaktor Salonu, literární přílohy deníku Právo. V nakladatelství Druhé město vydal sbírku povídek Jidáš byl ufon… a jiné příběhy (2016), romány Projekt Gilgameš (2019; nominace na Magnesii Literu za prózu) a Největší lekce dona Quijota (2021; nominace na Magnesii Literu za prózu), reportážně pojaté prózy Gablonz/Jablonec (2022; širší nominace na Magnesii Literu za publicistiku, Kniha roku Libereckého kraje) a Alžírské arabesky (2023) a sbírku rozhovorů s osobnostmi české i světové vědy Jen další konec světa: 33 rozhovorů o antropocénu, „věku člověka“ (2024). Píše také texty pro libereckého písničkáře Karla Pazderu a kapelu NekrmiT.

Vítejte v Černém Lese

Merlinu Sheldrakeovi

Horror vacui

Když jsou volby, novináři z pražských redakcí se vydají na venkov. Objíždějí vesnice v pohraničí, ptají se domorodců, proč volí extremistické politiky, fotí rozbité domy, oprýskané zastávky autobusů i lidi v obnošených bundách, a potom píšou články s titulky jako Rozdělená společnost: Vesnice hlasuje proti pražské kavárně. Letošní volby nebyly jiné. Kolegové se rozjeli do sudetských obcí, jejichž jména člověk z města těžko hledá na mapě. Na mě vyšla vesnice Černý Les, osada vysoko v Jizerských horách, která má zvláštní prvenství – lidé tam nevolí ani extremisty, ani demokraty; lidé tam nevolí vůbec.

Černý Les – předtím německý Schwarzwald – je výjimečný i v jiných věcech. Ze sudetského venkova se mladí stěhují do měst za prací a životními příležitostmi, ale tady všichni zůstávají. Podle čísel Českého statistického úřadu je počet obyvatel víceméně neměnný, dětí se rodí tak akorát, aby Černý Les nevymíral, ale ani se nerozrůstal do okolní krajiny, a když už se uprázdní chalupa po zemřelém starousedlíkovi bez dětí, záhy se ve vsi objeví nějaký cizinec, který dům převezme a zabydlí. Kde se takoví cizinci berou, když v Černém Lese vlastně nic není, těžko říct.

O obec se zajímali kromě novinářů taky sociologové, psychologové, a dokonce i policisté, aby vyšetřili neměnný svět zdejších lidí, podezřele netečný vůči světu v podhůří, ale žádné rozumné vysvětlení zatím neobjevili. Šéfredaktor na poradě žertoval, že je to vesnice plná zombies, ovládaných místním starostou nebo jiným čarodějem, a my jsme se smáli; jenže byl to smích nejistý, přidušený podvědomou hrůzou z prázdných míst, smích jako odpověď na horror vacui našeho poznání.

Poslední roky se s přírodou dějí zvláštní věci

Jedu do kopců úzkou silnicí, která rozřízla sněhovou pláň. Svět za oknem auta se mi stává černobílým, asfalt a sníh, sníh a temné kmeny smrkových lesů, po bílém nebi táhnou tmavé siluety ptáků, snad drozdů kvíčal.

Pocházím z tohoto kraje, z města v podhůří, a proto sem šéfredaktor vyslal právě mě, že bych prý s místními mohl snáz najít společnou řeč. Když jsem byl malý, jezdili jsme do Černého Lesa a okolí s rodiči na houby – tenkrát to ještě byla docela obyčejná vesnice, která nikoho nezajímala.

Poslední roky se s přírodou dějí zvláštní věci. Okolí mého rodného města rozrývají stáda přemnožených divočáků a obyvatelé panelových sídlišť na okrajích se bojí vcházet do lesů. Chovatelé drůbeže vybíjejí svoje hejna, protože lesní ptáci nakazili slepice morem. Z krajiny mizí hmyz a daří se jenom druhům živým z lidských odpadků nebo z lidské krve. A nad tím vším ční zapomenutý Černý Les, kde modernita jako by byla jen nezvaným hostem, který je beztak na odchodu. Fotopasti ochránců přírody v blízkosti obce pravidelně zachycují pohyb vlčí smečky.

Kromě vlků chrání osadu před vnějším světem rašeliniště, černě lesklá jezírka nezřetelných okrajů, která rostou nebo se zmenšují podle toho, jak naprší, a jejich hranice jsou proto vždycky nejasné. Cizinec by tady nikdy neměl sejít z asfaltové cesty. Sem podle pověstí lákala zlé horaly Rašelžínka – v jazyce mojí babičky Moorfrau –, ale hodným lidem zase pomáhala k bohatství; nikdo si nemohl být dopředu jistý, jaký osud ho v mokřinách potká. Za napoleonských válek se prý ve zdejších rašeliništích utopilo několik ruských kozáků i s koňmi. Ty dávné příběhy, co jsem slýchal jako dítě, se teď ke mně vrací, jako bych byl znovu kluk otevřený tajemství.

Propletený život

Černý Les je ponořený v bílé mlze. Obrysy věcí se rozostřují, takže když vjedu do vsi, rozeznám jen kontury nejbližších chalup. Foťák jsem zdá se bral zbytečně. Zaparkuju v místě, kde tuším střed obce. Je tu autobusová zastávka, k níž v časech mého dětství přijížděla jednou týdně pojízdná prodejna – jestli sem pořád jezdí, těžko říct. Vlastně jsem na pochybách, jestli sem jezdí aspoň autobusy. Naproti zastávce z mlhy vystupuje velký hrázděný dům, jemuž se tu říká Burk, tedy Hrad, podle domu stejného jména, který na opačné straně hor kdysi postavil „ďáblův doktor“ Kittel.

Zdejší Burk obývá starosta. Jmenuje se Tapper, stejně jako bájní čarostřelci z Velké Jizery, kteří odlévali kouzelné kule, co nikdy neminuly cíl. Před pár dny jsem Tapperovi napsal e-mail, abych si s ním domluvil schůzku – kupodivu odpověděl obratem a setkání potvrdil. Při reportážní cestě na venkov je dobré nejdřív navštívit nejvyššího představitele obce a symbolicky mu vzdát úctu, aby netrpěl pocitem, že mu v revíru slídí škodná z Prahy.

V Burku se svítí, zaklepu na dveře.

Tapper hned otevírá, jako by se nemohl dočkat. Vidím ho poprvé – když jsem sem jezdil jako kluk, ještě tu nepůsobil, a na internetu nejsou k dohledání žádné informace o něm ani fotky; jen ta e-mailová adresa. Tapper má černý plnovous, jak se na nositele jména zlopověstných čarostřelců sluší, ale oči má světlé, jasné, skoro jasnozřivé. Možná nosí čočky.

Představím se a znovu vysvětlím, že píšu reportáž o volebním chování lidí na venkově.

„Asi víte, proč jsem s tím tématem přijel právě k vám do Černého Lesa,“ řeknu a pozorně sleduju jeho reakci.

„Vím, proč jste tady.“ Přikývne Tapper a zve mě dál. „Jenom nevím, jestli to víte i vy sám.“

Zdvořile se usměju, na podivíny jsem ze své práce zvyklý, a vejdu do Burku.

Usadím se v hlavní síni u hrubého dřevěného stolu a nachystám si diktafon. Zatímco Tapper staví vodu na čaj, bloudím očima po hřbetech knih, které – pro mě trochu překvapivě – pokrývají celou stěnu místnosti. Nečekal jsem, že starosta Černého Lesa bude náruživý čtenář. Jsou tu staré svazky o přírodě Jizerských hor, psané v místním německém nářečí paurisch, i nejnovější studie biologů; dále knihy o magii (mezi nimi zahlédnu opis Kittelova slavného grimoáru, jímž prý ďáblův doktor přivolával duchy pekelné říše) a díla fantastické literatury od H. P. Lovecrafta po Mycelium Vilmy Kadlečkové. Snažím se z těch titulů poskládat čtenářův obraz světa, ale zatím marně.

Na stole má Tapper jednu knihu rozevřenou, s okraji stránek hustě popsanými poznámkami. Rychle knihu otočím a kouknu na obálku, na níž je cosi jako kresba labyrintu, a přečtu titul – Propletený život. O čem kniha pojednává, zjistit nestihnu, protože Tapper už se vrací s kouřící konvicí a dvěma kameninovými hrnky.

Být horou

„Zeptám se hned na to hlavní,“ začnu a usrknu čaj, který jako by na mě dýchl omamnou vůní zdejších lesů. „Proč u vás lidi nechodí k volbám?“

„To zdaleka není to hlavní, ale je to možná dobrý výchozí bod,“ odpoví Tapper. „Řekněme, že naši lidé pochopili nesmyslnost takového počínání.“

Mám dojem, že si pro mě přichystal něco jako přednášku a že mě čeká dlouhý výklad. Tapper působí, jako by tohle neříkal poprvé.

„Je to samozřejmě každého svobodná volba…“ zareaguju neutrálně.

„To je právě ten omyl, nic jako každého svobodná volba není,“ přeruší mě.

„Máte možná na mysli, že člověka dnes ovlivňují sociální sítě a reklamní kampaně,“ zkusím to a doufám, že se ze starosty nevyklube nějaký příznivec konspiračních teorií.

„Síť je důležité slovo,“ přikývne Tapper. „My všichni jsme utkaní ze sítí, vlastně z jedné společné sítě, a není nic jako individuum. Víte, co to slovo znamená v latině? Nedělitelný. Ale člověk není žádná nedělitelná jednotka, člověk je vztah mezi procesy přírody.“

Spousta lidí začne chaoticky blábolit, když před ně postavím diktafon, a teprve při přepisu z jejich výpovědí skládám smysluplné sdělení, ale Tapper od první věty podává podezřele strukturovaný výklad. O to větší nesmysl může z jeho vyprávění vzejít. Bude to konspirátor, a navíc ezoterik, hádám. Představa sítě je dnes populární, takže kdo chce vypadat moudře, vysvětluje s její pomocí kdeco, od genetiky přes literaturu až po umělou inteligenci.

„Dobře, nechci vám brát váš osobní názor…“ navážu naučenou novinářskou větou.

„Není nic jako osobní názor,“ přeruší mě zase Tapper. „Současná neurověda prokázala, že pojmy jako svobodná vůle nebo osobní názor jsou jenom iluzí, co vysemenila z lidského pocitu výjimečnosti. Ještě jsme si plně neuvědomili svoje místo v rámci Stromu života. Nejsme na jeho vrcholu, prorůstáme jím od kořenů až k poslední větvičce, stejně jako veškerý život kolem nás.“

„To je trochu ezoterika,“ neudržím se už.

„To je Charles Darwin,“ odpoví Tapper. „Jeho myšlenkám jsme ještě plně neporozuměli, jako nám trvalo stovky let, než jsme překonali Ptolemaiovu představu Země coby středu sluneční soustavy. Mimochodem víte, že termiti rodu Macrotermes, kteří pěstují houby, vyvinuli zemědělskou kulturu desítky milionů let před člověkem? Současná termitiště jsou až dva tisíce let stará, mnohem starší než většina lidských měst. Vždycky mě zajímalo, jak by asi Macrotermové vyprávěli o svých dějinách, ale oni se takovými nesmysly nezabývají.“

„Budiž.“ Nechci se už zaplétat do těch jeho sítí. Tapper se v mé mysli začíná podobat obrovskému pavouku s klepítky plnými sladkého jedu – až mě překvapí, jak konkrétní a skoro hmatatelná ta představa je. „Mě hlavně zajímá, jak to, že všichni obyvatelé Černého Lesa přistoupili na tenhle váš… světonázor… Nebo jak to říct, když tedy podle vás názory neexistují.“

„Vidíte, čím víc se blížíte k podstatě, tím obtížněji hledáte slova,“ řekne Tapper a dolije mi čaj. „William S. Burroughs napsal, že jazyk je virus – což je užitečné přirovnání, i když poněkud nespravedlivé k virům. Víte, že jazyk indiánů Potawatomi přisuzuje živost i věcem, které jsou pro nás neživé? Místo slova hora použijí Potawatomové slovesný tvar být horou – hora pro ně není objekt, ale vědomý proces bytí. V takovém jazyce by se nám mluvilo smysluplněji.“

O tom pochybuju, a hlavně ztrácím souvislost mezi svojí otázkou a jeho odpovědí. Skoro se zdá, že mi Tapper odpovědět nechce. Připomíná mi vrcholné politiky, kteří taky vykládají, co chtějí dostat k voličům, nezávisle na tom, jakou otázku dostanou. Pár politických rozhovorů jsem už vedl a umiňuju si, že musím Tappera vyvést z konceptu, abych z něj vytáhl, co potřebuju. Ale s každou další chvílí strávenou mezi zdmi Burku ponořeného v mlze, s každým dalším douškem silného čaje, s každým dalším pohledem do těch jasných očí mi můj úkol připadá těžší a těžší.

Don Quijote Jizerských hor

„Celá naše civilizace je postavená na špatném základě, na mylné představě o lidské jedinečnosti,“ pokračuje nerušeně Tapper. „Proto si volíme prezidenty a proto ničíme Zemi. Termity by nenapadlo ani jedno z toho, možná proto na planetě vydrželi tak dlouho. Slyšel jste, jak se v podhůří přemnožili divočáci? Nic takového by se nestalo, kdyby lidé nepřistupovali k lesům jako ke zdroji, kdyby v nich nechtěli pořád hospodařit. Kdyby dokázali lesům přiznat vědomost a prožitek bytí, lesy by se o svoje divočáky postaraly samy. Pořád neznáme většinu organismů, co v lese žijí – hlavně bakterií a hub –, a ani u těch, co známe, nechápeme jejich vzájemné vztahy. Přitom se tváříme, jako bychom to všechno řídili, jako bychom věděli, co bude, jako bychom to uměli naplánovat.“

V hlavě se mi jako mycelia hub začínají splétat představy vnitřností lesa a zbytky zdravého rozumu mi říkají, že s takovou reportáží by mě v redakci hnali. Snad budu mít větší štěstí při rozhovorech s ostatními chalupníky – snažím se rychle dopít svůj čaj, abych mohl vyrazit o dům dál.

„V jedné lžíci zdravé hlíny je víc živočichů, než kolik kdy na Zemi žilo lidí. A ve střevech každého člověka je víc bakterií, než kolik hvězd má naše galaxie. Vesmír je plný neznámé temné hmoty a náš pozemský svět je plný neznámého temného života. Všude, kam se rozhlédnete, i když se podíváte dovnitř vlastního těla, uvidíte neznámo, tajemství a zázrak. A tyhle bakterie a houby mají na naše volby zásadnější vliv než nějaké reklamní kampaně. I marketingoví experti a prezidenti jsou ovládaní organismy ve svých tělech. Ochočily si nás, jsme jejich prodloužením, mluví našimi hlasy.“

Slovo volby na okamžik vybudí moji pozornost, která se jinak toulá mými vlastními útrobami a seznamuje se s jejich obyvateli. Ještě jednou zkusím zachránit svoji reportáž.

„Takže podle vás jsme všichni otroci mikrobů, a proto nemá cenu chodit k volbám?“

Zvuk vlastního hlasu mě vrací do makroskopické reality. Vzpomenu si na jakýsi přírodopisný dokument, kde „zombie houby“ napadaly pralesní mravence a ovládaly jejich chování. Vzápětí se mi vybaví Bradburyho povídka Hoši! Pěstujte i vy obří houby doma ve sklepě!, kde se mimozemské organismy šíří do lidí právě pomocí hub, a najednou je mi to jasné – Tapper zkrátka zblbnul z přemíry četby. Jestli byl doktor Kittel „Faustem Jizerských hor“, pak je starosta Tapper jizerskohorským donem Quijotem. Najednou je mi lehčeji, snad až moc lehko, a neubráním se pokusu o humor:

„Neměly by nás tedy ty chytré mikroorganismy ve vlastním zájmu aspoň tlačit do volby kandidátů s kvalitním ekologickým programem?“

„Stále žijete v zajetí podvojného myšlení,“ vysvětluje Tapper vážně, ale vlídně, a jeho jasnovidné oči zkoumají snad i ty mikroby v mých střevech. „Podle vás jsme buď otroci, nebo otrokáři a volíme si zlo, nebo dobro. Politici můžou mít kvalitní ekologické programy, jak říkáte, ale zkáza půdy a krajiny neskončí, dokud budeme my lidé plýtvat, a přitom chtít pořád víc. Změnu musíme provést zevnitř – a není jiný způsob, jak to udělat, než abychom začali každý sám u sebe.“

„Takže žádné volby nemají smysl?“

„Naopak. Volba je projev inteligence – víte, co znamená latinské slovo intelligentia? Volit mezi. Veškerý život je inteligentní, protože i ten nejjednodušší prvok nebo ploštěnec se dokáže rozhodovat. Jde ale o to jak. Když mycelium stojí před překážkou a má volit, jestli jít doleva, nebo doprava, vydá se oběma směry najednou. Svoji překážku obroste. Až se naučíme jít oběma směry zároveň, dokážeme snad porozumět předivu našeho světa.“

„Není to trochu radikální odsudek lidské civilizace?“ zkusím to naposled.

„Slovo radikální pochází z latinského radix, což znamená kořen,“ přidá Tapper další ze svých nevyžádaných lingvistických výkladů. „Takže ano, v tomhle smyslu je nutné sestoupit k vlastním kořenům a zalít je živou vodou.“

Všichni jsme lišejníky

„Pořád jste mi neodpověděl na tu zásadní otázku. Jak to, že se ke kořenům rozhodli sestoupit všichni obyvatelé Černého Lesa?“

„Myslím, že odpověď už znáte,“ ukáže Tapper na můj prázdný hrnek.

„Ten čaj!“ skoro vykřiknu.

Znovu mi hlavou bleskne záběr z dokumentu o zombie houbách, které proniknou do těla mravence a vnutí mu svoji vůli. Nakažený mravenec pak musí vyšplhat na nejbližší rostlinu, zakousnout se do ní v přesně zvoleném místě, které je nejvhodnější pro další rozmnožování houby, a čekat na smrt, zatímco mu z těla vyrůstá nová plodnice. Jsou i obyvatelé Černého Lesa zbavení vlastní vůle pomocí starostova čarodějného čaje a čekají na smrt ve svých chalupách, zatímco jim z těl rostou houby?

Sáhnu pro mobil, snad abych zavolal o pomoc, a zjistím, že nemám ruku. Vyskočím ze židle a zjistím, že nemám tělo. Tapper na mě zatím mluví mými vlastními ústy. Vybaví se mi dávná pověst o patriarchu Tapperovi, zakladateli rodu čarostřelců, který přišel o rozum poté, co v noci v rašeliništi potkal sám sebe. Vystřelil na sebe a krátce nato zemřel.

„Není třeba mít strach,“ řekne Tapper nebo to snad řeknu já sám. „Stačí dýchat.“

Chvíli zhluboka dýchám a začínám si znovu uvědomovat svoje tělo.

„V tom čaji je vývar z místních rostlin a hub, není v něm nic nepřirozeného,“ povídá klidně Tapper. „Asi vás nepřekvapí, že je tam například lysohlávka. Možná víte, že psychiatričtí pacienti užívající psilocybin z lysohlávek popisují v klinických studiích mimo jiné pocit trvalé propojenosti s přírodou. Mimochodem, lysohlávka česká nejradši roste v krajině lidského odpadu, na rumištích, smetištích… Jako by se nám chtěla přiblížit, pomoci nám. Přidávám tam ještě pár kapek jedu rosnatky, to je masožravá květina, co roste kolem rašelinišť, a staří alchymisté věřili, že dokáže vyléčit všechny nemoci a prodloužit život až do Posledního soudu.“

„Je to… příjemné,“ přiznám proti své vůli.

Mysl se mi pročišťuje, zase začínám uvažovat.

„Ale kde berete právo tím čajem ovládat obyvatele obce?!“

Tapper zavrtí hlavou.

„Já nikoho neovládám. Byliny a houby tu sbíráme společně, ten čaj nám umožňuje prožívat plnější životy. Zjistili jsme, že se dá žít jinak, v symbióze, jako spolu v lišejníku žijí řasa a houba, aniž by jedna byla otrokyní a druhá otrokářkou. Všichni jsme lišejníky, jenom ne všichni si to uvědomujeme. Ostatní lidé berou léky, které proměňují jejich mysl, od prášků na spaní po antidepresiva, a ani je nenapadne, že by je tím někdo ovládal. Černoleský čaj znamená svobodu.“

„Ale proč jste ho dal i mně? Můžu teď svobodně odejít?“

„Samozřejmě že můžete. Zítra, až budete psát tu svoji reportáž, budete na černoleský čaj vzpomínat jako na krásný sen. Ale pořád máte možnost volby. Když jste mi před pár dny napsal, trochu jsem zapátral a zjistil, že pocházíte z našeho kraje. Určitě znáte Rašelžínku, ďáblova doktora a všechny ty postavy z pověstí – ať se vám to líbí nebo ne, hory vás prostoupily svým bytím.“

Dotýkám se stolu z jizerského buku, konečky prstů mi vrůstají do dřeva jako vlákna mycelia, připadá mi nemožné z Černého Lesa odejít. Jako bych byl doma, jako bych byl zase kluk otevřený tajemství. Za oknem se rozplynula bílá mlha, do černé tmy svítí okýnka ostatních chalup a nad nimi miliony hvězd.

„Víte, nedávno umřel starý Posselt a jeho chalupa je volná k nastěhování,“ posouvá ke mně Tapper přes stůl svazek klíčů.

Sáhnu po nich, Tapper se usměje.

„Vítejte v Černém Lese.“

Michal Sýkora (1971)

Spisovatel, scenárista a vysokoškolský pedagog. Debutoval v roce 2012 románem Případ pro exorcistu, jenž zahájil úspěšnou sérii detektivek s komisařkou Marií Výrovou a na který navázaly další knihy Modré stíny (2013), Ještě není konec (2016), Pět mrtvých psů (2018), Nejhorší obavy (2020) a Žádné dobré zprávy (vydání se připravuje). Sýkorovy romány se staly předlohou cyklu televizních minisérií Detektivové od Nejsvětější Trojice (2015–2019), které vzbudily velký divácký a kritický ohlas. Adaptace románu Ještě není konec nazvaná Vodník získala Českého lva za nejlepší televizní minisérii roku 2019. Spolu s Petrem Jarchovským napsal pro Českou televizi scénáře k minisériím Živé terče (2019) a Pozadí událostí (2022). Sýkorovy knihy byly přeloženy do řady jazyků a byly adaptovány Českým rozhlasem.

Kletba Doroty Kaprálové

Kastelán Konvička v rezavém vaťáku čekal v tom sychravém počasí v průchodu, až k zámku dorazí bíložlutá lada VB. Vítr se za asistence bodavě ledového deštíku urputně snažil ostrouhat z fasády renesanční psaníčková sgrafita. Nízko položená obloha byla temně šedá a vesnice se ztrácela v mlze.

Konečně dorazil služební vůz Bezpečnosti. Vystoupil z něj kulaťoučký podpraporčík Hrablo v olivovém stejnokroji. Kdo taky jiný. Cokoli se šustne, přijede Hrablo. Kastelánova žena minule žertovala, že je to k sobě táhne jak nářadí v kolně. Konvička ovšem zapochyboval, jestli na dnešní záležitost bude podpraporčík stačit.

„Co máš?“ zeptal se Hrablo.

„To musíš vidět,“ odvětil Konvička dramaticky.

Prošli průchodem na nádvoří.

Drobný déšť pořád ledově bodal, ale v chráněném prostoru neprofukovalo. Kastelán mlčky vedl příslušníka přes nádvoří k oprýskané, lepkavě vlhké kašně mezi křídly hlavní zámecké budovy. Pak zvedl ruku a ukázal do prvního patra na pravidelné oblouky arkád. Na výztužné tyči třetího oblouku se ve větru cosi houpalo.

Hrabla v souladu s jeho náturou napadlo, že tam kastelán nechává zrát štryclu bůčku.

„Co mám vidět?“ optal se Hrablo, jemuž představa bůčku připomněla, že by se měl v Jednotě stavit na svačinu.

„Naše Micka.“

Teď to Hrablo uviděl. Čtyři tlapy a ocas si rovnoběžně povlávaly ve větru.

„Se vám oběsila kočka? To jste jí nedávali žrát nebo co?“

„Vole,“ odpověděl kastelán nevrle. „Ještěže je holka ve škole.“

„Kdo jí to udělal?“

„A proč myslíš, Ivošu, že jsem tě volal?“

Hrablo znalecky zíral na komíhajícího se oběšence. Už u sebevražd byl, ale tohle bude jiný případ… „Někdo se sem vloupal?“ zeptal se.

„Brána zamčená. Vrata zamčený. Na zámek se nikdo dostat nemohl. A ráno kočka oběšená,“ řekl kastelán. „Žádný stopy toho – vniknutí jako…“

„Ztratilo se něco?“ ptal se dál Hrablo mechanicky.

„Dyť ti říkám, že žádný známky vloupání.“

„A co já teda s tím?“

Kastelán stěží hledal slova „To je snad případ, ne? Záhada.“

„Hovno záhada. Chcípla ti kočka.“

„Někdo ji zabil. A všechno bylo zamčený.“

„No tak asi nebylo…“

„Si to zkontroluj,“ ohradil se Konvička.

„Nasrat v tomhle počasí.“

„Tak jako co bude?“

„Měl bys ji odříznout,“ poradil Hrablo.

„Co když zničím důkazy?“

„Čeho?“

„Jéžíš! Copak ti to přijde normální?“ Konvička rozhořčeně ukázal na povlávajícího oběšenečka.

„Máš foťák?“ zeptal se Hrablo letargicky. „Máš. Vyfoť ji, odřízni, a jestli chceš podat oznámení, přijeď na služebnu.“

„Co budeš dělat ty?“

„V týhle zimě? Mám podstatnější věci.“

A vydal se přes nádvoří ven ze zámku. Samoobsluha Jednoty už na něj čekala s celým svým sortimentem.

* * *

O půl dvanácté byl podpraporčík zpátky. Nikoli veden rozhodnutím osvětlit záhadu oběšené kočky, ale protože kastelán znovu volal.

Stáli mezi stromy v zámeckém parku a hleděli na výkop v blátivé půdě posypané rezavým jehličím. Počasí se stačilo umoudřit. Nízko nad jejich hlavami přeletělo početné hejno dobře živených havranů a obsadilo pole za silnicí obtékající vlnitý areál parku. Hrablo sledoval přistávací manévr a pak se zas otočil k tomu, kvůli čemu jej kastelán zavolal. Metr hluboký a půl metru široký výkop, na jehož dně ležela zabahněná…

„Ta bude zvířecí,“ řekl Hrablo pln naděje.

„Ne. Lidská. Stehenní, řekl bych…“ kroutil hlavou Konvička.

Hrablo dal nonverbálně najevo nesouhlas.

„Hledal jsem místo, kam zakopat Micku. Nechtěl jsem v parku, tak jsem to vzal mezi stromy nahoru.“ Kývl hlavou k lesu ponuře se tyčícímu nad zámkem. „A jak jsem se ohlídl do parku, tak jsem to uviděl.“

„Ten rýč?“ Hrablo ukázal na nářadí opřené o kmen statného smrku.

„Je můj. Micku mám za stromem. V pytli.“

„Sakra,“ ulevil si podpraporčík. Pak vzdychl. Povoláním vyšší šarže nic nezkazí.

* * *

Uniformovaný příslušník se vynořil z výkopu se žlutavou kostí obalenou hlínou.

Soudní lékař Kotek v teplém kabátě a s beranicí na hlavě ji převzal a otočil se k vysokému muži vedle. „Ta bude lidská. Stehenní. Soudruh kastelán měl správný odhad.“

Dvoumetrový poručík Suk ze Šumperka hleděl na kost.

„Ale nic čerstvého to není,“ pokračoval doktor. „Vidíte, soudruhu poručíku, tkáň už je dokonale rozložená…“ Soudní lékař se otočil na příslušníka trčícího z jámy jak partyzán ze zákopu. „Nic dalšího tam není?“

Příslušník provedl hluboký předklon, aby se po pár vteřinách vynořil se zápornou odpovědí.

„Soudruhu poručíku?“ Lékař zvedl hlavu k Sukovi a beranice mu sklouzla po zátylku. „Budeme to tady muset prohledat, kvůli dalším ostatkům.“

Poručík Suk konečně promluvil, kupodivu se ale otočil k Hrablovi. „Vy jste zdejší, že?“

Oslovený přitakal.

„Tak se poptejte místních, jestli někdo něco neviděl, neslyšel nebo tak.“

Hrabla to vyděsilo. Jednak bylo místních jako máku, jednak netušil, co má být ono „nebo tak“.

Z pole se vznesli havrani a přelétli nad zámkem. Znovu začalo ledově pršet.

* * *

Leoš Konvička ráno vyprovodil dcerku do školy a vrátil se do zámku. Pole u parku zase obsadili havrani; vše bylo ten den tmavé, studené, vlhké a umolousané. Olověný monolit místo oblohy, omrzlé brázdy zoraného pole, hejno havranů. Kastelán se nemohl zbavit dojmu, že ho sledují.

Prošel přes nádvoří a zamířil do parku zkontrolovat tu spoušť, kterou tam včera spáchali esenbáci. Volným prostranstvím lomcoval vítr, na rybníčku vytvářel vlny, lezavá zima se mu cpala pod vaťák. Včera příslušníci vybavení rýči a lopatami rozšiřovali výkop do všech stran a hledali další kosti. Vydrželi do setmění, pak celí od bláta naložili sebe i nářadí do aut a na kastelánovu otázku, kdy hodlají jámy zase zakopat, reagovali nedůtklivě.

Včerejší výkop narostl na pětinásobek, a když kastelán nahlédl přes okraj, aby zkontroloval, kam až se esenbáci prokopali, ztuhl úžasem. Pak zamumlal něco, co mohlo být kletbou, nadávkou i dovoláváním se pomoci Boží, a pelášil na zámek telefonovat.

* * *

Na nedávném školení se podpraporčík Hrablo dozvěděl, že slouží lidu a měl by být lidu nablízku. A taky se dozvěděl, že dělnická třída je nejprogresivnější společenská síla a nikdy se nemýlí. Hrablo byl dalek tomu tuto pravdu zpochybňovat, i když poznatky pracujícího lidu – jak včera seznal, když plnil Sukovo zadání „obejít místní“ – se nedaly považovat za projev materialistického světonázoru, jenž má být vlastní rozvinuté socialistické společnosti. Což dal teď ráno jasně najevo i poručík Suk: „Čarodějnice?“ užasl.

Hrablo přikývl.

„A poklad?“

Opět přikývnutí. „Místní pověst, soudruhu poručíku.“

Suk na něj z výšky upřeně hleděl a Hrabla znervózňovalo, že nedokáže poznat, co si poručík myslí.

„Jak si to jinak vysvětlíte, tady to všechno?“ dodal Hrablo nesměle.

Stáli u širokého výkopu, který z původní jámy vyrobila čtveřice zablácených příslušníků ve snaze najít další kosterní pozůstatky. Včera jejich úsilí přišlo vniveč, dnes ráno ale v hlíně trčely další ostatky.

V brázdách pole postávali havrani a hleděli k zámku.

Suk sledoval Hrablův pohled. „Jakkoli. Hlavně racionálně.“

„No ale podle kastelána byl celý areál uzamčený. Přesto jim zabili kočku. Záhadně se tu objevil ten výkop. Včera, jak to tady soudruzi prohledávali, nic nenašli. A teď se tu objevily kosti. Konvička ale areál zajistil. Aspoň to říkal.“

Poručík byl očividně naštvaný.

„Aspoň bysme si o tom mohli promluvit s tím Staňkem,“ pokračoval nesměle Hrablo. „On všechny tyhle pověsti zná, tak nám třeba…“

„Pověsti!“ vypěnil Suk. „Co je zač ten Staněk?“

„Historik.“

„Historik!“ zvolal Suk, jako by neexistovalo podezřelejší povolání. „A kde pracuje ten váš historik?“

„Tady, v Losinách.“

„Vy tu máte nějaký ústav?“

„Ne, soudruhu poručíku, on tady v dětské ozdravovně vyučuje.“

„Takže my půjdeme konzultovat k venkovskému učiteli! To má být racionálně řízené vyšetřování? Učitel v zapadlé malotřídce sbírá lokální pověsti… “

„Ona je to škola ozdravovny, soudruhu poručíku.“ Hrabla samého překvapila vlastní srdnatost. „Místní škola je větší. A Staněk je vážně historik. Teda byl.“

„Tak je, nebo byl?“

„No byl, soudruhu poručíku. On je tu za trest.“

„Jak za trest?“

„On Staněk pracoval po vstupu vojsk… On nesouhlasil. Se vstupem.“

Suk několik vteřin na podpraporčíka mlčky shlížel.

„Někdo si tady tropí žerty z Bezpečnosti, ale vy, soudruhu podpraporčíku, přijdete s tím, že se jedná o dílo čarodějnice. A konzultovat to máme u nějakého reakcionáře!“

„No, když to říkáte takhle, soudruhu poručíku, nezní to moc dobře. Ale stejně si myslím, že bysme se ho na to mohli zeptat. Nic za to nedáme.“

Z výkopu se vynořil elév a v zablácené ruce držel velký sáček na důkazní materiály s kostmi. Suk se rozhlédl po parku. „Vy to tady zajistěte,“ rozkázal, „a my se podíváme na toho historika.“

* * *

Bohumila Staňka zastihli v malé kanceláři plné školních pomůcek v Knížecí vile, osaměle zářící před branou do lázeňského areálu. Byl to drobný mužík s velkou hlavou a tlustými hranatými brýlemi. Ze začátku se zdál nervózní, ale když Hrablo nejistě přednesl, oč mu jde, ochotně se rozhovořil: „Čarodějnické procesy, pánové. Boblig z Edelstadtu se na nich mohutně obohatil. Jak zabavováním majetku, tak na úplatcích. Znáte to.“ Staněk větu intonačně nedokončil a podíval se na své posluchače. Hrablo snaživě zakýval hlavou, Suk setrvával v ponurém mlčení, které mohlo vypadat profesionálně, ve skutečnosti se poručík s ohledem na služební postup snažil vyvarovat unáhlených závěrů.

„Obviněné Boblig vybíral podle majetku. A jednou z obviněných se stala i vdova po šumperském měšťanovi Hansi Kaprálovi. Boblig se domníval, že je zámožná, jenže netušil, že kvůli komplikovaným rodinným vztahům majetek po dědickém sporu připadl Kaprálovu synovi z prvního manželství, který obchodoval v Bavorsku… No, to není podstatné. Vdova prošla kolečkem výslechů a mučení, a když Boblig zjistil, že je nemajetná, měl v plánu vše rychle ukončit. Kaprálovou usvědčili a odsoudili. Klasický spravedlivý proces. Znáte to.“

Suk zvažoval, zdali se Staněk dopustil provokace, či nikoli.

„Týden před exekucí navštívila vdovu Kaprálovou vnučka, provdaná za koželuha Krumla z Rapotína. Musela zaplatit strážnému, aby ji k babičce pustil, to se nějak doneslo Bobligovu sekretáři, proběhla interní domluva a nazítří už vnučka byla u inkvizitora na audienci.“

Suk konečně dal najevo nějakou emoci: „Nemohl byste jít k věci?“

„Člověk má pocit, že vše je zajímavé. Jednou historik, vždycky historik,“ poznamenal Staněk mysticky. „Zkrátka, domluvili tam toto. Exekuci se už Kaprálová nevyhne. Jde teď o to, jak to celé proběhne. Jestli ji upálí, nebo to pojmou nějak víc humanisticky. Znáte to. Vnučka měla ráda svou babičku a vnučku zase měl rád její manžel koželuh. Prodali, co se dalo, ještě si popůjčovali, jen aby se babička vyhnula utrpení v plamenech. Před samotnou exekucí ji měl kat diskrétně usmrtit. Jenže se něco zvrtlo,“ pokračoval historik dramaticky. „Vnučka babičku zasvětila do dohody. Kaprálová tak šla na hranici smířená s Bohem i osudem. Jenže… Kat buď o domluvě mezi Bobligem a mladou Krumlovou nevěděl, nebo byl uražený, že mu z úplatku připadl malý díl. Nevíme. Víme jen to, že Kaprálovou postavili na hranici, přivázali ke kůlu a nechali živou.“

„No a?“ zamručel Suk. Čekal pointu, čekal vazbu k současnému dění. Líčení inkvizičního procesu bylo to poslední, co ho zajímalo.

„Víte, ono se to upalování někdy bagatelizuje. Jako že člověk zemře v důsledku udušení oxidem uhličitým a tak. Ona to není ale pravda. Člověk není nějak extra hořlavý materiál, tkáně hoří, ale současně tomu vzdorují, takže plameny postupují pomalu. První vám to spálí kůži, krev bublá a syčí a doslova se v kontaktu s ohněm začne vařit. Pak se začne péct maso. A to jsme u nohou. To není fatální, to všechno vnímáte při plném vědomí.“

Poručík Suk byl kovaný straník, toho Staňkovo líčení neohromilo. Hlasitě si odkašlal.

„Myslel jsem, že popravy vás budou, soudruzi, tak nějak profesně zajímat,“ poznamenal Staněk omluvně.

Suk už definitivně nabyl přesvědčení, že je Staněk provokatér. „Jak to souvisí s případem?“ otázal se.

„No k tomu jsem se ještě nedostal.“

„Tak prosím.“

„To, co vám řeknu, je podloženo svědectvím. Nebohá vdova bohužel byla z těch, které oxid uhličitý neudusil. Uprostřed hrozného křiku najednou začali přihlížející rozeznávat konkrétní slova. Kaprálová Bobliga proklela, stejně jako každého, kdo se jen dotkne peněz, které inkvizitor dostal od vnučky.“

„Aha,“ poznamenal Suk skepticky.

„Musíte vnímat tu dobu. Představte si syrové odpoledne na začátku prosince. Mráz, zatažená obloha. A údajně se přesně v tu chvíli nad losinským zámkem objevilo obrovské hejno havranů. Společnost byla rozjitřená strachem. Každý se bál, jestli příště na řadu nepřijde on. Znáte to. Takže všichni přítomní, zasažení atmosférou dne a strachem, to brali velmi vážně. Jenže to ještě není všechno.“

Podpraporčík Hrablo napětím ani nedutal, Suk se tvářil nezúčastněně.

„Proces s vdovou Kaprálovou byl jedním z posledních. O dva týdny později už inkviziční úředníci opouštěli losinské panství. Při stěhování Bobligovy truhlice najednou povolil úchyt a podomek se s ní zřítil ze schodů. Celý se polámal. Truhlice se vysypala a uvnitř byly i dva měšce od Krumlové. Přeložili náklad, ovšem když truhlu uložili na povoz, kůň se splašil, vůz se převrhl a jednoho z podomků zabil. Na omítce zámku jsou po nehodě pořád stopy. To už všichni mluvili o kletbě vdovy Kaprálové. Nikdo nechtěl truhlu znovu nakládat, kočí odmítl s povozem jet. Tak vše složili do kumbálu za stájemi. Boblig byl rozhodnutý nechat situaci uklidnit a pak si pro ni poslat z Olomouce. Mezitím se jakýsi zchudlý rolník z Losin pokusil truhlici vykrást. V zámeckém parku ho roztrhali psi. Nikdo netušil jací, protože panský psinec byl zamčený. No a do čtvrtice, když si Boblig po půl roce pro truhlu poslal, došlo k další nehodě a kočí v troskách zemřel. V tu chvíli losinskému pánovi došla trpělivost a truhlu s prokletými zlaťáky nechal zakopat někde v parku. Podle legendy tomu přihlíželo hejno havranů.“

Hrablo intenzivně čekal, jestli mu někdo vysvětlí, co má ta historka znamenat. Staněk jako by mu četl myšlenky: „Podle mě se někdo pokusil ten poklad najít.“

„Nepovídejte…“ poznamenal Suk ironicky. „To kopal jen tak na pasblind, jo? Dyť ten park má několik hektarů!“

„V zámecké knihovně má být schovaná listina s polohou pokladu.“

„Takže někdo našel tu listinu a vykopal poklad?“

„Myslím, že ještě ne. Ta mrtvá kočka je varování.“

„Ano?“ Suk se ušklíbl. „A komu?“

„Podle mě ho hledá kastelán Konvička.“

* * *

Podpraporčík Hrablo netušil, co se poručíku Sukovi honilo hlavou. A stejně tak neměl představu, jaký by měl být další postup. Přesto jej Sukova reakce překvapila.

„Poklad, říkáte?“

„Ano.“

„A někde na zámku je informace, kde je ukrytý.“

„Ano. Nejspíš v Žerotínské knihovně.“

„Vy víte kde?“

„Ne,“ odvětil Staněk. „Nikdy jsem po tom nepátral.“

„Ale dokázal byste to najít.“

„Kdybych měl dostatek času a klidu, mohl bych to zkusit. Musíte vědět, v čem hledat a kde. Knihy zařazené do knihovny nejpozději do roku 1692. Zas tolik jich není…“

„Tak půjdete s námi.“

„Kam?“

„Na zámek. Do knihovny.“

„No, pánové, tak to nepůjde.“

„Proč?“

„S tím si nedělejte starosti,“ ucedil Suk. „Jedeme na zámek.“

Zatímco se Staněk balil, Hrablo se udiveně obrátil na poručíka.

* * *

„Kam na služebnu?“

* * *

Nic.

Ne.