Romy Hausmann

TRUE CRIME

Der Abgrund in dir Was den Menschen zum Mörder macht

Copyright © 2022 by dtv Verlagsgesellschaft mbH & Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.dtv.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by ZERO Werbeagentur GmbH

Jacket photos © by Christian Faustus

Translation © 2022 by Tomáš Kurka

ISBN 978-80-284-0155-9

Obsah

Deník

Proč na tomto místě není předmluva

ZRADA

Případ Cinnamon Brownové

POZNÁNÍ

Případ Lisy Stasiové

KLAM

Případ Tiahleigh Palmerové

ZVYK

Případ Shawna Hornbecka

ODHODLÁNÍ

Případ Phoebe Handsjukové

ZBĚSILOST

Případ Cari Farverové

HRA

Případ Sherri Papiniové

KRUTOST

Případ abbotsfordského vraha

NESPRAVEDLNOST

Případ Tima Colea

ODPUŠTĚNÍ

Případ Erin Caffeyové

SPEKULACE

Případ Kate Yupové

INSPIRACE

Poděkování

Stručné informace o osobách vystupujících v dodatcích k příběhům

Stručné informace o spisovatelích citovaných v úvodu příběhů

Prameny

Pro Natalii

Deník

Proč na tomto místě
není předmluva

Leden 2022

Jmenuje se Natalie. Už od prosince jsem se jí chtěla ozvat, ale nevěděla jsem jak. Váhala jsem i proto, že v prosinci mají lidé jiné starosti. Blíží se Vánoce, čas zklidnění a vzpomínek, který by každý měl trávit se svou rodinou. Bolest se jistě ozývá i jindy, ale koncem roku udeří znovu plnou silou. Jsem také matka, stejně jako ona. Se svým synem jsem prožila již dvanáct vánočních svátků. Některé výjevy mám v duši uložené navždy. Jak dostal svou první stavebnici a spíš než stavění věže ho bavilo okusování dřevěných kostek. S jakou pýchou v očích mi předával hvězdu na špičku vánočního stromku. Vyrobil ji ve školce z roličky toaletního papíru, pomaloval a polepil vatou. Dodnes ji dáváme na své místo a synovi je to postupem času stále trapnější. S údivem si uvědomuji, že kulatý obličejík, zrudlý vzrušením a nedočkavostí, i vykulené oči dostávají každý rok dospělejší rysy. Krátké prstíčky, jimiž nešikovně trhal obaly s kostičkami lega, o pouhých pět let později zeštíhlely a syn je používá hlavně k tomu, aby si do uší cpal bezdrátová sluchátka. Mohli byste mě probudit o půlnoci a hned bych vám řekla, jaké obrazy mám spojené s konkrétním Štědrým dnem. Nebo mi ukažte fotografii a okamžitě poznám, který rok jsme se u vánočního stromku zvěčnili. Jednou jistě bude někdo na snímku chybět nebo přestane mít smysl v dokumentárních záznamech pokračovat, protože by pouze připomínaly bolestné ztráty.

Prosinec mi však připadal nevhodný nejen kvůli Vánocům. Byl to nejhorší ze všech mizerných měsíců hlavně proto, že právě v prosinci se to stalo. V prosinci před jedenácti lety. Do Štědrého dne tehdy chybělo přesně 22 dní. Proto jsem se rozhodla počkat do ledna.

Nastal nový rok a já stále váhala a přemýšlela. Ne o tom, kdy bych jí měla napsat, ale jestli vůbec. Jestli je správné, připomínat tragické události. I kdyby si můj mail jen přečetla a vzápětí ho vymazala, i tak by ji mohl bolestivě zasáhnout. Na to jsem neměla právo a v žádném případě jsem jí nechtěla ublížit. Rozhodla jsem se, že ji raději neoslovím.

A pak jsem znovu přemýšlela.

Dospěla jsem k závěru, že mé motivy nejsou nízké ani špatné. Nezajímala jsem se o její případ proto, abych se dozvěděla, jestli spatřila svou dceru tak, jak ji poznamenala smrt. Nechtěla jsem se vyptávat na přesný průběh tragédie a na všechny krvavé podrobnosti. To určitě ne. Ráda bych si promluvila o životě. O tom dřívějším i současném. Při svých rešerších k tomuto případu jsem narazila na řadu necitlivých a zraňujících titulků a článků. Rozčilovaly mě. Jako by si novináři neuvědomovali, že i pozůstalí čtou noviny.

Věděla jsem, že Natalie i její otec v minulosti spolupracovali s autory televizních dokumentů. Nestáhli se do bezpečné anonymity, a to naznačovalo, že hledání pravdy je pro ně důležitější než „klid“. Případ jejich dcery a vnučky byl oficiálně vyřešen a uzavřen, ale mnohé otázky zůstaly nezodpovězené. Jednotlivé části mozaiky nezapadaly tak úplně přesně dohromady a celkový obraz zůstával pokřivený. Šance na pokračující vyšetřování však byla mizivá a právní prostředky k novému otevření případu byly vyčerpány. Rodině zbývala jediná možnost – udržet pozornost veřejnosti a upozorňovat na nesrovnalosti. Postarat se o to, aby se na případ nezapomnělo. A jednoho dne se možná objeví nová stopa.

Stále dokola jsem se dívala na dokumentární televizní pořady, v nichž vystupovala, a snažila jsem se správně rozhodnout. Mám jí napsat? Určitě nedokážu vnést do případu nové světlo a přispět k jeho vyřešení. Tak proč by mi měla Natalie poskytnout rozhovor? K čemu by to bylo?

Nikdy jsem se s ní nesetkala, ale i tak jsem ji obdivovala. Připadala mi vyrovnaná, rozvážná a smířená. Na některých záběrech ji kamera sledovala, jak sedí v kavárně, kterou dřív navštěvovala s dcerou. V tu chvíli mi stouply slzy do očí. Reportérka vysvětlovala, že sem chodívaly pravidelně každý pátek. Teď tu matka seděla sama, bujnou hřívu již trochu prošedivělou. Dokument byl natočen v roce 2016. Natalii bylo v té době 54 let a dcera Phoebe zemřela téměř před šesti roky, ve svých 24 letech. Její krutá, záhadná smrt vyvolala mnohé spekulace. Byla nejstarší ze tří Nataliiných dětí, a jediná dcera.

Natalie vyprávěla reportérce o tom, jak se rády každý týden setkávaly právě zde, v malé kavárně na předměstí Melbourne. Svěřovaly se, smály i plakaly spolu. Vzpomněla jsem si na své studentské časy. V pátek odpoledne jsem přijížděla domů vlakem, matka mě vyzvedla na nádraží a pak jsme dělaly to samé: Šly do „naší“ kavárny, posadily se k „našemu“ stolu a povídaly si o všem možném, co se během týdne událo.

Dívala jsem se na televizi a říkala si, je jako moje matka. Nebo matka blízké přítelkyně. Nebo prostě jen matka, jakých je na světě spousta.

A v tu chvíli jsem se rozhodla a večer 31. ledna to udělala: poslala jsem Natalii mail. Napsala jsem jí, že pocházím z Německa a píšu thrillery o lidech v bezvýchodných situacích. Lidech, kteří ze správných důvodů činí špatná rozhodnutí. Nebo se za každou cenu snaží bránit svůj zažitý obraz světa, bez ohledu na důsledky. Mé příběhy by se klidně mohly stát přesně tak, jak jsem je popsala. Čerpám totiž náměty z kriminálních případů a trávím hodně času na internetu, abych lépe pochopila motivy a důvody zločinů. Někdy jsem při čtení v šoku, občas se rozpláču.

Vylíčila jsem jí svůj nápad: V posledních letech jsem během rešerší k románům shromáždila spoustu materiálu. Mnohé případy by si nevymyslel ani spisovatel s tou nejdivočejší fantazií. Připadaly mi tak absurdní, že by se nikdy ve skutečném životě nemohly odehrát! Stejný názor třeba měli čtenáři. Někteří by jistě otráveně odložili knihu, pomysleli si, že tohle už autor hodně přehnal, a napsali by na internet zdrcující recenzi. A přesto byly ty případy pravdivé! Nevytryskly z rozjitřené fantazie, ale napsal je skutečný život.

Myslím, že na to dost často zapomínáme. Podcasty s tématikou truce crime posloucháme třeba při loupání brambor nebo před spaním. Literární zpracování skutečných případů čteme jako „obyčejné“ romány. Ale uvědomujeme si, že před sebou máme reálný zločin? Uvědomuju si to dostatečně i já?

Určitě ne.

Psala jsem Natalii o této knize. V té době jsem měla připravené již čtyři případy a vyzpovídala mnoho specialistů. Čím více materiálu jsem sesbírala, tím mi bylo jasnější, že bych neměla sepsat jen „obyčejnou“ sbírku kriminálních příběhů. Chtěla jsem nahlédnout za kulisy a pochopit, co se opravdu stalo.

Klikla jsem na „odeslat“ a vzápětí toho litovala. Obávala jsem se, aby si Natalie nemyslela, že ji chci zneužít. Nebudu pro ni spisovatelka thrillerů a detektivek, která jen potřebuje náměty pro své další knihy? Proč bych zrovna já měla pátrat po tom, co cítí skuteční pachatelé, jejich oběti a rodinní příslušníci? Nepřispívám svým psaním ke stírání hranic mezi fikcí a realitou?

Připadala jsem si nesmírně hloupě a doufala, že mail skončí někde ve spamu.

O dva dny později, 2. února 2022, jsem se stále ještě styděla. Jsem pro ni úplně cizí člověk! Jak jsem si mohla dovolit žádat ji o tak soukromou zpověď? Vůbec nic mi do jejího osudu není, svěřila jsem dvěma blízkým lidem. Zdvořile prohlásili, že jsem „odvážná“, když jsem poslala takový mail. A moudře potřásali hlavami. Raději jsem o svých pochybách s nikým dalším nemluvila. Ale trápila jsem se dál. Měla jsem pocit, že jsem ve své duši otevřela dveře, které už nejdou zavřít. Klika stávkuje a veřeje drhnou. Začala jsem se kolegů a kolegyň opatrně vyptávat, proč píšou zrovna thrillery a detektivky. Proč si stejně jako já vymýšlejí zločiny, když svět je plný ještě hrůznějších příběhů. Proč zlu věnujeme takovou pozornost a přenášíme je i do fiktivních případů? Snažíme se tímto způsobem pochopit život? Vyrovnat se s vlastními obavami? Celou dobu jsem napjatě čekala, zda mi Natalie odpoví.

Chvíli po páté ráno jsem si uvařila první šálek kávy a podívala se v mobilu na maily. Laptop se mi ještě nechtělo otvírat. V přijaté poště se objevilo Nataliino jméno. Odložila jsem telefon a zhluboka se nadechla. Rozhodla jsem se nejprve vypít kávu. Předpokládala jsem totiž, že si po zbytek dne budu připadat jako dokonalý idiot. A na špatné zprávy je vždycky času dost. Teprve po delší chvíli jsem konečně klikla na zprávu. Hned jsem si všimla, že je poměrně krátká. Jak jinak, odmítnutí se vejde do několika slov. Zvětšila jsem písmo a pustila se do čtení.

Spletla jsem se.

Milá Romy,

nestává se příliš často, aby se někdo zajímal o to, jak ovlivňuje ztráta naší Phoebe lidi, kteří ji tolik milovali. Ráda si s Tebou promluvím. Od dceřiny smrti uplynulo jedenáct let a naše životy se převrátily vzhůru nohama.

S přátelským pozdravem

Natalie Handsjuková

*

Milé čtenářky a milí čtenáři, možná už tušíte, proč jste na tomto místě nenašli obvyklou předmluvu, na jakou jste zvyklí z jiných knih. Chtěla jsem ji napsat. Svou práci jsem pečlivě promyslela od začátku do konce. Měla to být sbírka jedenácti skutečných případů, doplněná o dokumentární materiály, rozhovory s odborníky a tak podobně. Hodlala jsem vyzpovídat i jednoho nebo dva lidi, jichž se tragédie přímo týkaly. Netušila jsem však, jak se jeden z oněch případů a kontaktů vyvine. Od Nataliiny první zprávy uběhly dva týdny a stále ještě nevím, jak přesně se ke knize postavím. Vím jen, že se něco změnilo a já budu muset své plány upravit. Rozběhl se děj, který se pokusím zaznamenat formou deníku.

Nechci vzbuzovat dojem, že případ Phoebe Handsjukové je významnější než ostatní. Je to spíše pars pro toto neboli jedna část zastupuje celek. Pokusme se společně odpovědět na otázku, co vlastně true crime skutečně znamená. Natalie Handsjuková nám pomůže. Kdo jiný než matka, která přišla o dceru.

Otevřeme tedy první z jedenácti spisů a pokusme se pochopit, co lidi vede k tak hrůzným činům.

Vaše

Romy Hausmannová

Pozorně sleduji vše, co se ve světě
odehrává, a popisuji skutečnost takovou, jaká je. Zlo může mít mnoho podob,
od tragédií odehrávajících se v rodinném soukromí až po teroristické útoky.
Jeho stavidla spustí politik vyhlašující válku, rasisticky se vyjadřující celebrita nebo
třeba obyčejní lidé šikanující své sousedy či kolegy v práci. Mezi zlem v podobě
ozbrojeného konfliktu a soukromým
psychologickým násilím se samozřejmě nachází mnoho stupňů a odstínů zla.
Ale v podstatě jde jeho strůjcům vždy o získání moci nad někým jiným.

Jussi Adler-Olsen

True crime je…

ZRADA

Případ Cinnamon Brownové

Garden Grove, Kalifornie, USA, 19. března 1985

Táta odjel. Cinnamon slyšela startovat auto. Na stěně potemnělého obývacího pokoje zatančila světla reflektorů. Táta se v tuhle dobu často vydával na projížďky po okolí. Někdy zůstával venku i několik hodin. Nemohl spát, chudák. Pronásledovaly ho starosti a obavy. Cinnamon se také bála, ale strach ji nesměl zastavit. Věděla, že není jiné cesty.

Proplížila se chodbou útulného bungalovu se třemi pokoji. Jedním pro tátu a nevlastní matku Lindu, druhým pro Lindinu sestru Patti a třetím pro malou Krystal. Na Cinnamon už místo nezbylo. Bydlela na zahradě, stejně jako její milovaný malý jezevčík. On v boudě, ona v obytném přívěsu. Opatrně otevřela dveře. Linda ležela v posteli a spala. Cinnamon ji chvíli pozorovala. Měsíční světlo protkalo plavé vlasy stříbrnými paprsky a hladilo Lindu po pohledném obličeji. Je stejná jako královna ze Sněhurky, pomyslela si Cinnamon. Na pohled milá, ale ve skutečnosti čarodějnice. Pevně sevřela chladný předmět ve své dlani. Zhluboka se nadechla a vzala z křesla vedle postele ozdobný polštářek. Měl ztlumit zvuk výstřelu. Pak stiskla spoušť. Výstřel vytrhl Lindu ze spánku a současně jí v hrudi vyrval velkou rudou ránu. Cinnamon zpanikařila a vyběhla z ložnice. Vzápětí však vtrhla do pokoje své sedmnáctileté nevlastní tety. Patti stála uprostřed pokoje, v náručí svírala malou Krystal a nevěřícně na Cinnamon zírala hrůzou rozšířenýma očima. Padl další výstřel, ale kulka se zaryla jen do zdi a nikoho nezranila. Krystal křičela. A ještě někdo další. Linda. Nebyla mrtvá. Cinnamon běžela zpátky do rodičovské ložnice. Další výstřel do hrudi Lindu konečně umlčel.

Cinnamon odhodila otcovu pistoli, v koupelně si natočila sklenici vody a zapila předem připravené prášky. Přesně řečeno, 36 tablet na vysoký tlak a k tomu ještě hrst pilulek proti bolesti. Poté se vypotácela na zahradu. Lilo jako z konve, ale Cinnamon provazce deště necítila. S dopisem na rozloučenou v ruce zalezla do psí boudy a schoulila se do klubíčka. Už nevnímala, že se pozvracela a pomočila.

Zpráva o chladnokrevné vraždě třiadvacetileté Lindy Bailey-Brownové, manželky úspěšného podnikatele Davida Browna, se šířila jako stepní požár. Zastřelila ji teprve čtrnáctiletá nevlastní dcera, která se vzápětí pokusila o sebevraždu. Našli ji v psí boudě. Ležela v kaluži vlastních zvratků a moči.

Dobrý Bože, prosím, odpusť mi. Nechtěla jsem jí ublížit! Tato slova napsala dětským rukopisem v dopise na rozloučenou.

Cinnamon však nezemřela. Byla omámená, ale komunikovala. Policisté ji převezli na stanici v Garden Grove. V 8 hodin a 40 minut ji odvedli do výslechové místnosti. Během výslechu se však skoro neudržela na židli. Točila se jí hlava, podlaha jí ujížděla pod nohama a ostré světlo neonových zářivek ji oslepovalo. Zavřela uslzené oči.

„Slečno Brownová!“

Přísný hlas vyšetřovatele sedícího proti ní dívku na chvíli vytrhl z otupělosti. Udělalo se jí však špatně a pozvracela se.

„Slečno Brownová!“ Muž tentokrát zněl znepokojeně. Nemohl by ji konečně nechat na pokoji? Přece se už přiznala, že Lindu zastřelila. Teď by chtěla spát, prosím, prostě jen spát.

„Sanitku!“ vykřikl někdo a pak ztratila vědomí. V tu chvíli její srdce už téměř přestávalo bít.

David Brown, Cinnamonin otec, vůbec nic nechápal. Nemohl spát, což se mu stávalo velmi často. Chvíli po půlnoci tedy vstal, oblékl se a vyšel z domu. Sedl do auta a nejdřív zajel do nedalekého obchodu. Koupil si noviny, brambůrky a pokračoval dál směrem na Newport Beach, což je město rozkládající se přímo u moře, jen asi dvacet minut jízdy od Garden Grove. Jezdil sem často, když ho trápila nespavost. Díval se na potemnělou hladinu a naslouchal uklidňujícímu šumění vln. Kolem třetí se vrátil domů. Hned ve dveřích se na něj vrhla švagrová Patti. „Cinnamon zastřelila Lindu!“ křičela celá bez sebe. David okamžitě telefonoval na policii. Čekal na policisty před domem a se slzami v očích je prosil, aby se šli podívat za Lindou sami. Nedokázal je doprovodit. Nevydržel by pohled na její mrtvé tělo. Milovaná manželka pro něj byla vším.

Ještě večer byl svět naprosto v pořádku. A nyní byla žena mrtvá a z dcery se stala vražedkyně. Odvezli ho na policejní stanici. Seděl bledý na židli, celý se třásl, ale přesto se pokoušel odpovídat na otázky. Bylo jasné, co Cinnamon udělala. Ale proč? S nevlastní matkou nevychází spousta mladých dívek, ale hned kvůli tomu vraždit?

„Nevím, proč to udělala,“ hlesl David. „To přece nemůže být pravda. Cinnamon by nikdy…“ Ovšem čím více přemítal, tím byl nejistější. „Když o tom tak přemýšlím…,“ začal vyprávět.

Cinnamonina matka se jmenovala Brenda. David se s ní seznámil, když mu bylo patnáct. Láska na první pohled. Stejně jako on pocházela z chudých poměrů. Měla deset sourozenců, on sedm. Školu ukončil v osmé třídě a začal pracovat na benzinové pumpě a přivydělával si i jako číšník. Vzali se v sedmnácti letech. O dva měsíce později, v červenci 1970, se narodila Cinnamon. Dali jí úmyslně dost zvláštní jméno. Kdyby se jejich holčička jednou proslavila, každý by si ji ihned zapamatoval. David se mimoděk usmál, ale vzápětí se zasmušil. Cinnamon určitě bude známá, ale bohužel jinak, než si rodiče představovali.

Rodina nejprve žila skromně, ale hrdý táta David toužil po lepším životě. Mohl by být pokládán za dokonalý vzor splněného „amerického snu“. Dokončil školu a doplnil si vzdělání u velké společnosti vyrábějící počítače. V dalších letech se ukázalo, že to bylo správné rozhodnutí. Technologický průmysl byl tehdy ještě v plenkách, ale již se před ním otvíraly dosud netušené možnosti. Kdo zachytil vývoj včas, ten na tom vydělal. David brzy založil vlastní firmu, specializoval se na záchranu dat z poškozených počítačů a byl na svůj úspěch náležitě pyšný. Dopomohl mu k němu bystrý mozek. Fyzicky už to tak slavné nebylo. Nedávno překročil třicítku, ale vypadal o dvacet let starší. Na jeho menší, podsadité postavě zanechaly stopy cigarety a stravování ve fast foodech. Tmavé vlasy již začínaly řídnout a obličej měl posetý jizvičkami po akné. Ale co záleží na vzhledu? Živil se přece hlavou. Navíc byl výmluvný, uměl si získat lidi a měl tah na branku. Ale byl taky otcem, který se ptal sám sebe, co udělal špatně a proč se z jeho sladké malé dcerky stala vražedkyně.

„Asi ji poznamenal náš brzký rozvod,“ uvažoval nahlas.

Cinnamon byly teprve tři roky, když se rodiče rozvedli. David se zanedlouho oženil s jistou Lori a odstěhoval se s ní do sto kilometrů vzdáleného Riverside. Cinnamon s Brendou zůstaly v Long Beach. Za otcem jezdila na víkendy. Dívali se spolu na filmy nebo navštěvovali Disneyland. To byl úplně jiný život než doma s Brendou, která pracovala celý den v kanceláři a Cinnamon proto musela pomáhat s domácností. Matka se po čase znovu vdala a měla další dítě. Dceři mohla věnovat ještě méně pozornosti než doposud.

„Vždyť jsem pro ni dělal všechno, co jsem mohl,“ vzlykal David. Vyšetřovatelé před sebou měli zlomeného muže.

„Žárlila,“ uvedla Lindina sestra Patti do protokolu. V sedmnácti letech byla jen o tři roky starší než Cinnamon. Policisté se ptali, jak vznikla poněkud nezvyklá situace v domě Brownových, v němž žil dvaatřicetiletý muž se svou třiadvacetiletou manželkou, sedmnáctiletou švagrovou a sedmiměsíčním dítětem. A na zahradě v přívěsu bydlela čtrnáctiletá dcera.

Patti jim vysvětlila, že když se David se svou druhou ženou Lori přistěhoval do Riverside, brzy se seznámil s rodinou Baileyových ze sousedství. Matku Ethel opustil manžel a zůstala s dcerami Lindou a Patti a devíti dalšími dětmi sama. Peněz moc neměli, takže se jejich jídelníček skládal hlavně z kukuřičných lupínků, rýže a brambor. Zbytek peněz investovala přepracovaná Ethel do piva a cigaret. David jí nabídl, že zaměstná nejstarší dceru Pam jako pomocnici v domácnosti. Lindě tehdy bylo 14 a občas doprovázela sestru do práce. Davidovi neušlo, že z Lindy roste atraktivní dívka. Když mu bylo 26, rozvedl se s Lori a požádal Ethel o Lindinu ruku. Vzali se v Las Vegas, ale za necelé dva měsíce se rozvedli. Podle Davida nebyla Linda na manželství ještě zralá, a tak ji jednoduše poslal zpátky domů. Mladší sestru Patti ale vídal i nadále rád. Vyprávěla o tom, jak si hrála s malou Cinnamon, když přijížděla na víkend k otci. Podle Patti byla Davidova dcera už tenkrát trochu zvláštní. Povídala si s neviditelnými přáteli a pokaždé strašně vyváděla, když ji v neděli večer matka Brenda vyzvedávala.

V roce 1982 se David znovu oženil – a zase s Lindou. Firmě se dařilo a ročně vydělával přes 170 000 dolarů, což by dnes byl přibližně dvojnásobek. Po svatbě se David s Lindou nastěhovali do nového, hezkého bungalovu v Garden Grove. Dům stál na slušném místě, měl velkou zahradu, sousedi byli milí a uvnitř zbylo dost místa na to, aby se tam mohla přistěhovat i Patti. Ethel bez námitek svěřila svou tehdy třináctiletou dceru do péče její sestry a byla hlavně ráda, že ubyl jeden hladový krk.

„Cinnamon mě nenáviděla za to, že jsem dostala vlastní pokoj a všichni jsme žili jako rodina,“ prohlásila Patti při výslechu. Po čtyřech letech se situace ještě zhoršila. Cinnamon se musela odstěhovat z ložnice pro hosty, v níž přespávala o víkendech. Narodila se totiž malá Krystal. Ve stejnou dobu se Cinnamon stále častěji hádala s matkou Brendou, chodila za školu a měla čím dál horší prospěch. Nakonec jí Brenda dovolila, aby se odstěhovala k Davidovi. V domě už nebylo místo, tak dceři zařídil bydlení v přívěsu na zahradě. Cinnamon tam sice měla vlastní televizi, ledničku a stereo, a otec jí dokonce daroval malého psa, ale přesto se cítila odstrčená a propadala depresivním náladám, které se střídaly s návaly vzteku. Podle Patti bylo vzájemné soužití v rodině velmi komplikované. „Na začátku jsem jí dokonce nabídla, že budeme bydlet spolu v jednom pokoji, ale nefungovalo to. Pořád jsme se hádaly.“ David to zkusil s přísnou výchovou, ukládal dceři domácí vězení a zakazoval telefon. Neustále ji nabádal, že se má k ostatním členům rodiny chovat vstřícněji. Ale nic nepomáhalo. Největší problémy měla Cinnamon s Lindou.

„Musela se s ní dělit o Davida, a proto ji nenáviděla,“ vysvětlovala Patti a rozplakala se žalem nad ztrátou sestry. Při pomyšlení, že i ona sama unikla smrti jen o vlásek, se málem zhroutila. Druhý ze tří výstřelů přece padl právě u ní v pokoji. Kulka se zaryla do zdi a nikoho nezranila, ale Patti si byla jistá, že měla zemřít také.

15. srpna 1985, pět měsíců po Lindině vraždě, stanula Cinnamon před soudem. Zdravotně se zcela zotavila, ačkoliv spolykala trojnásobek smrtelné dávky léků. Zachránilo ji to, že oné noci několikrát zvracela. Všichni napjatě čekali na zdůvodnění, proč svou nevlastní matku zastřelila. Cinnamon tvrdila, že Linda na ni žárlila. Prý jí vadilo, že si se svým otcem Davidem skvěle rozumí. Vyhrožovala jí a nejraději by ji poslala zpátky k Brendě. Linda prý nesnášela i malou Krystal a často ji bila. Toto tvrzení však odporovalo výpovědím svědků, podle nichž byla Linda milující matkou a velmi přátelským člověkem. Cinnamon vypovídala tiše a monotónně, pohledem těkala po soudní síni a zřejmě hledala očima otce. Nedostavil se ani na jedno soudní stání a přišel až na vyhlášení rozsudku. Svou nepřítomnost omlouval zdravotními důvody. Jeho výpovědi byly proto jen přečteny a vyplývalo z nich, že Cinnamon nesnášela Lindu, a proto musela bydlet v přívěsu na zahradě. David vyjádřil domněnku, že jeho dcera je duševně nemocná. Patti prohlásila, že Cinnamon byla náladová a v posledních týdnech před svým hrůzným činem několikrát vyhrožovala sebevraždou. Také Brenda připustila, že dcera zřejmě nebyla zcela příčetná. Později přiznala, že se na výpovědi domluvila s bývalým manželem Davidem. Doufali, že díky psychickým potížím dostane dcera nižší trest nebo nebude muset do vězení vůbec nastoupit. Soud však nechal zdravotní stav obžalované prověřit a znalci u Cinnamon nezjistili známky neurologických problémů, psychózy nebo jiných duševních nemocí. Dívka byla podle odborných posudků zcela zdravá.

13. září 1985 byla Cinnamon uznána vinou z vraždy prvního stupně a odsouzena k odnětí svobody na 27 let. Výrok soudu vzala na vědomí s netečným klidem. Měla oči jen pro otce, který ten den poprvé seděl v soudní síni. Ani jednou se však na ni nepodíval. O měsíc dříve se přestěhoval s Patti a Krystal do nového domu v Anaheim Hills. Byla to vlastně vila v tudorovském stylu s širokou příjezdovou cestou a velkou zahradou. Žili v ní i Davidovi rodiče, kteří synovi pomáhali s Krystal. Cinnamon o stěhování nevěděla a otec jí ani nedal své nové telefonní číslo. Byla převezena do nápravného zařízení pro mladistvé Ventura Youth Correctional Facility a měla zpočátku jiné starosti. Musela si zvyknout na místní režim a rozhodla se, že se bude chovat co nejvzorněji, aby měla šanci na předčasné propuštění. Otec slíbil, že ji nenechá za mřížemi dlouho, ale jeho návštěvy byly stále zřídkavější a nakonec ustaly úplně. Zato matka Brenda za ní jezdila pravidelně.

Cinnamon nechápala, co se s otcem stalo. Pravdu se dozvěděla až od svého dědečka Arthura Browna, Davidova otce. Prozradil jí, že David dostal Lindinu životní pojistku – úctyhodných 844 000 dolarů. Koupil si auto, o jakém už dlouho snil – Nissan 300 ZX turbo. A taky již zmíněnou vilu v Anaheim Hills, kam se nastěhoval i s Patti. Mimochodem, těhotnou.

„Údajně to má s nějakým Dougem,“ prohlásil děda, ale významně přitom povytáhl obočí. Podobným způsobem komentoval cestu, kterou David s Patti nedávno podnikli do Las Vegas. Nemusel říkat vůbec nic, protože Cinnamon ho už neposlouchala. Zhroutil se jí svět, včetně všech slibů a nadějí.

Jestli ti na mně záleží, tak mi důvěřuj…, vzpomínala na tátova slova.

Ne, pomyslela si. To musí být nějaké nedorozumění. Děda Arthur je starý a lidi v jeho věku si někdy vykládají úplně nevinné věci po svém. Cinnamon se rozhodla vyčkat. Určitě se všechno vysvětlí a táta ji odsud brzy dostane.

Postupně se dovídala, že Patti v září 1987 porodila dceru Heather Nicole, jejímž otcem byl onen údajný „Doug“. Otec si koupil dalších 15 (!) aut, mezi nimi tři nissany, jeden mercedes a obytný vůz. Patti začala nosit Lindiny šaty a šperky. Vše jí konečně došlo až ve chvíli, kdy k ní prosákla informace, že do Las Vegas se otec s Patti odjeli vzít a na svatbě jim hráli Only you od The Platters. Seděla už tři roky ve vězení, zatímco otec si venku užíval života. Života, který mu umožnila svým činem.

V červenci 1988 požádala o výslech a odhodlala se k pravdivé výpovědi o Lindině smrti. Všechno to byl otcův nápad. Údajně se bál, že ho Linda chce zabít kvůli životní pojistce. Tvrdil, že musí utéct z města. Linda prý už má jasný plán, jak se ho zbavit. Nedělej to! Prosím neodcházej, tati! Nemůžeš mě tady nechat samotnou! Patti byla taky proti. Obě dívky se ptaly, co by mohly udělat. Otec tvrdil, že mu nijak pomoci nemohou. Linda ho prý stejně zabije. A poté se rozplakal. Ze strachu v noci nespal a toulal se po okolí.

„Ale tati, Linda je přece hodný člověk. Nikdy by ti neublížila,“ namítala Cinnamon.

„Vůbec ji neznáš!“ vyštěkla na ni Patti. „Já ano. Je to moje sestra a dobře vím, jaká je!“

„Jestli ti na mně záleží, tak mi důvěřuj…,“ přidal se otec.

Musí to udělat Cinnamon. Je jí teprve čtrnáct a žádný soud na světě tak mladou holku neodsoudí. A i kdyby, táta najme právníky a dostane dceru co nejrychleji ven. „Důvěřuj mi, Cinny.“

Nastala noc 19. března 1985. Udělá to, pro tátu.

Patti sehnala nabitou pistoli a Cinnamon napsala dopis na rozloučenou. Pokus o sebevraždu musel působit důvěryhodně, aby soud dospěl k závěru, že není za svůj čin zodpovědná. Tak to říkal táta a taky by podle něj bylo lepší, kdyby se postřelila. Ne nijak nebezpečně, stačil by jen takový škrábanec od kulky na hlavě. Ale toho se bála. Co kdyby se netrefila. Stačilo by, kdyby podvědomě trhla rukou o pár milimetrů a… Zemřít rozhodně nechtěla. To bys přece taky nechtěl, tati! Takže tablety. Ujišťoval ji, že dávka je naprosto bezpečná. Jako kdyby si vzala aspirin.

Otec odjel, aby si opatřil alibi. Svou nepřítomnost zdůvodnil poruchami spánku. „Holky, až se vrátím, bude po všem! Domluveno?“ Patti a Cinnamon horlivě přikyvovaly.

První výstřel Lindu nezabil. Pistole se navíc nějak zamotala do polštáře, který měl působit jako tlumič. Cinnamon zpanikařila a běžela za Patti, která stála s Krystal na rukou uprostřed svého pokoje. Náhle přece jen třeskl další výstřel, ale kulka se naštěstí jen neškodně zaryla do zdi. Cinnamon se vrátila k Lindě a svůj čin dokončila.

Patti chvíli nevěřila, že je opravdu po všem. Dokázaly to. S Davidem udržovala tajný poměr již od svých patnácti let. Teď už jejich štěstí a společné budoucnosti nestálo nic a nikdo v cestě. „Cinnamon zastřelila Lindu!“ vykřikla, když se David vrátil domů. A padla mu kolem krku.

22. září 1988 byli David a Patti zatčeni. David vše popíral a označoval obvinění za směšné. Nepočítal však s tím, že ho podrazí zrovna Patti. Ze strachu, že svou dceru Heather Nicole už nikdy neuvidí, začala vypovídat a doufala, že si tím vyslouží nižší trest. Potvrdila Cinnamoninu verzi událostí i podezření, které v Cinnamon již delší dobu hlodalo: Ano, David chtěl, aby zemřela i jeho dcera. Úmyslně jí připravil smrtelnou dávku léků. Mrtvá manželka i vražedkyně v roli obětního beránka, tak by měl podle jeho představ vypadat výsledek dokonalého zločinu.

David se snažil ze všech sil zabránit tomu, aby Patti svou výpověď zopakovala i před soudem. Z vazby jí psal dojemné dopisy a snažil se ji přesvědčit, že musí držet spolu. Některé podepisoval Tvůj milující Doug.

Patti však trvala na svém a David se rozhodl vyřešit problém jinak. Vždy byl pohotový a energický. Bystrý mozek ho zatím nikdy nenechal na holičkách. Poptal se mezi svými spoluvězni, jestli někdo náhodou nezná někoho, kdo by mu prokázal malou službičku. Samozřejmě že dobře placenou. Koho hledal? Nájemného vraha, který by se „postaral“ o Patti a rovnou i o státního zástupce. Nemohl tušit, že jeden z oslovených spoluvězňů spolupracuje s policií. Davidův úmysl mu byl při soudním líčení přičten k tíži. V dubnu 1990 byl obžalován ze tří trestných činů: spoluúčasti na vraždě, podněcování k vraždě a křivé přísahy.

„Jste nebezpečný muž, pane Browne,“ prohlásil soudce při vynášení rozsudku. „Proti vám působí i Charlie Manson jako jehňátko.“

David dostal doživotí bez možnosti předčasného propuštění. Patti přiznala vinu. V době zatčení jí sice už bylo 21 let, ale díky své výpovědi proti Davidovi byla souzena jako mladistvá. Z vězení byla propuštěna po čtyřech letech, snažila se získat Heather Nicole zpátky do své péče, vdala se za vězeňského dozorce a měla s ním další dvě děti.

V roce 1991, šest let po svém odsouzení, poskytla Cinnamon první interview. Z vězeňské knihovny naživo vstoupila do talkshow Oprah Winfreyové. Zkrášlila se, použila make-up, natočila si dlouhé blonďaté vlasy – podle módy z osmdesátých let, kdy ještě byla na svobodě. Nyní jí bylo 21 let, ale pořád vypadala jako dívka. Na otázky legendární moderátorky odpovídala tiše, trochu nejistě a zaraženě. Oprah se zajímala o to, co cítí ke svému otci poté, co se dozvěděla, že plánoval i její smrt.

„Přesto ho mám ráda,“ odpověděla Cinnamon. „Bez ohledu na to, co udělal, zůstane navždy mým otcem.“ Ovšem kontakty s ním zcela přerušila.

V roce 1992 byla propuštěna. Odseděla si 7 let místo 27, k nimž byla odsouzena. I ona se vdala a měla dvě děti. S Patti se nestýkala a s otcem také ne. Ve spolupráci s americkou spisovatelkou Ann Ruleovou napsala knihu If you really loved me – Jestli jsi mě skutečně miloval.

David zemřel přirozenou smrtí ve vězení roku 2014 ve věku 61 let. Až do konce svou vinu odmítal. Tvrdil, že se na něj domluvily Patti s Cinnamon a zneužily ho ke svým záměrům. Mrchy nevděčné! Jeho a Lindině dceři Krystal je dnes 37 let. Občas umisťuje na YouTube krátká videa o svém každodenním životě. V obývacím pokoji má pověšeny snímky své matky Lindy a na komodě stojí vedle dalších rodinných fotografií a andělíčků urna s popelem otce Davida.

Nechtěla jsem věřit, že by byť i jen polovina příběhu
mohla být pravdivá.

Rozhovor s Monikou Wehrovou,
psycholožkou a terapeutkou z Mnichova.

R.H.: Je mi jasné, že na dálku nemůžete stanovit diagnózu. Přesto jsem velmi ráda, že mi poskytnete psychologický náhled na popsané události.

Monika Wehrová: Je to opravdu drsný případ. Abych byla upřímná, nechtěla jsem věřit, že by byť i jen polovina příběhu mohla být pravdivá. Jak je možné, že otec měl nad svou dcerou takovou moc? A jak se mladá dívka jako Cinnamon dostane do situace, v níž uvěří, že může zůstat se svým otcem jen tehdy, pokud udělá vše, co po ní bude chtít? Včetně vraždy!

R.H.: Vzpomeňme si na Davidovu větu: „Jestli ti na mně záleží…“ To je přece emocionální vydírání.

Monika Wehrová: Přesně tak. Otázkou však je, proč se Cinnamon nechala takto zmanipulovat. Myslím si, že vyrůstala v rodině, kterou bychom mohli označit za dysfunkční. Nebyly v ní uspokojovány základní dětské potřeby. Mám na mysli především vyrovnanost, pocit emočního bezpečí, uznání, zpětnou vazbu a určitou míru nezávislosti. To byla živná půda pro vytvoření předpokladů, za nichž se mohl tento neuvěřitelný příběh vůbec uskutečnit. Podle mého názoru by se nic podobného nemohlo stát, pokud by dítě vyrůstalo v emočně zdravém prostředí.

R.H.: Cinnamon bylo v době činu čtrnáct let. Dostala se tedy do věku, kdy se snad všechny děti staví proti rodičovské autoritě, snaží se prosadit vlastní názory a rodiče to s nimi mívají těžké.

Monika Wehrová: Máte pravdu. Ale nedostatky v plnění Cinnamoniných základních emočních potřeb se během let neustále prohlubovaly a kvůli tomu se určité psychické funkční oblasti nevyvinuly tak, jak by odpovídalo věku. A navíc, když se přistěhovala k Davidovi, dostala se do domácnosti, v níž vládl dost velký věkový zmatek a chaos v rolích jednotlivých členů, abych to vyjádřila poněkud opisně. Nebylo úplně jasné, kdo je kdo? Kdo byl dospělý a kdo dítě? Pak se Lindě a Davidovi narodilo dítě a to muselo prohloubit Cinnamoninu nejistotu. Možná právě v té době cítila potřebu udělat cokoliv, jen aby se do otcovy rodiny začlenila.

R.H.: Co si myslíte o Davidu Brownovi?

Monika Wehrová: Možná ani v jeho případě nebyly v dětství uspokojovány některé potřeby. Tím by se mohla částečně vysvětlit psychická deformace. Toužil po uznání a chtěl být za všech okolností významným mužem. V jeho osobnosti tuším narcistní sklony, ale nejen to. Podle mého názoru se u něj projevovala i pedofilie. Jako dospělý člověk si začal s patnáctiletou Patti. Je třeba jasně říci, že zneužil její nezralost. Takové rodinné poměry by v dnešní době vzbudily pozornost okolí nebo úřadů. Nebo v to alespoň optimisticky doufám. Patologické konstelace tohoto druhu by neměly být přehlíženy, aby nedocházelo k takovým tragédiím.

R.H.: Má člověk jako Cinnamon šanci na normální život?

Monika Wehrová: Má, pokud se vědomě se svým osudem vyrovná. Její případ je velmi složitý. Na jednu stranu je jednoznačně obětí svého otce, ale nelze přehlížet, že spáchala těžký zločin – zavraždila svou nevlastní matku. Není jednoduché se s tak extrémní situací srovnat. Někdy je zapotřebí určité vzpomínky potlačit, aby člověk vůbec mohl dál žít. Taková snaha je naprosto v pořádku. Takže potlačit ano, ale nejprve se s nimi musí vyrovnat. Pokud by jen „vymazala“ některé úseky svého dosavadního života, mohly by v nejméně vhodnou dobu proniknout do její současnosti. Určitě by byla zapotřebí dlouhá terapie, ale šance na pochopení sebe sama tady bezpochyby je.

R.H.: Je třeba říci, že Cinnamon již jako dívka občas prokázala, že si dokáže prosadit svou. I když možná nevědomě. Například se nepostřelila, jak po ní David požadoval.

Monika Wehrová: To je pravda. A nebylo to jen jednou, kdy se dokázala rozhodnout: Ne, tohle už neudělám. Ve vězení se například dozvěděla, jak si otec venku žije. Nějakou dobu o tom přemýšlela, ale pak vyvodila vlastní závěry a jasně dala najevo: Tak takhle ne! Tohle už je moc.

R.H.: Proč se tak rozhodla?

Monika Wehrová: Myslím, že Cinnamon ve věznici pro mladistvé poprvé v životě poznala jasný řád a pravidla. Možná jí pomohly rozhovory se sociální pracovnicí nebo terapeutkou. Získala podporu a mohla psychicky dozrát. Našla v sobě vnitřní sílu. To je na celém případu asi to nejvíce povzbudivé. Mohlo se totiž taky klidně stát, že by se ve vězení zlomila a uvízla ve své stylizované představě zneužité oběti.

R.H.: Ráda bych si promluvila ještě o někom. O Krystal, Davidově a Lindině dceři. Cinnamon je její nevlastní sestra. V době vraždy bylo Krystal devět měsíců. Dva dny jsem si s ní psala na sociální síti. Všimla jsem si, že má na komodě snímky své zavražděné matky a hned vedle urnu s otcovým popelem. To mě zmátlo. Nakonec jsem se jí na to nezeptala. Měla jsem totiž pocit, že má zatím dost starostí sama se sebou. Ale na druhou stranu působila velmi odhodlaným dojmem a má v úmyslu sepsat knihu o svém osudu. Na Facebooku již zveřejňuje vzpomínky na svou matku.

Monika Wehrová: Vše nasvědčuje tomu, že Krystal se snaží s neblahými událostmi vyrovnat. Do toho zapadá i urna, která vás tak zmátla. Podle mého názoru je to pochopitelná, dokonce zdravá reakce dítěte, které se musí vyrovnat s tím, jakým člověkem byl otec a co spáchal. Pro Krystalinu psychiku by nebylo dobré, kdyby si Davida zařadila pouze do škatulky „zrůda“. Stejně jako Cinnamon se s ním musí smířit, a se sebou také. Je jeho dcera a s tím se nedá nic dělat. Vše, co se týká otce, týká se i jí. Uvědomme si, jaké místo zaujímají rodiče v životě svých dětí. Naše děti jsou na nás velmi závislé, především v prvních letech života. Tehdy se rozhoduje, jakou cestou se v budoucnosti vydají. Děti však dokážou být velmi odolné. Existují mnohé studie, které prokázaly, že dítě dokáže odolat i velmi nepříznivým podmínkám a stát se slušným člověkem. Ovšem rodiče jsou prvními vzory, o tom není sporu. Měli by si uvědomit, jak hluboce na své potomky působí.

Deník

Vyprávěj, jaká byla…

Odsouvala jsem to několik dní. Přemýšlela, sestavovala v duchu vhodné věty a uvažovala, jak začít a jak skončit. Co vlastně o Phoebe vím? Jsem její matka, porodila jsem ji, ale stejně dokážu vyprávět jen o tom, jak jsem ji viděla já. Můj úhel pohledu však může být do jisté míry omezený…

Těmito slovy začínal mail, který jsem ráno našla v doručené poště. Po prvních větách jsem odložila mobil a zamyslela se. Natalie si není jistá, zda svou dceru opravdu znala? Překvapivé!

Vzpomínala jsem na nadšení, jež se mě zmocnilo před několika týdny, když jsem dostala první Nataliin mail. Vyšlo to! Dokázala jsem ji přesvědčit, aby mi poskytla interview. Podobné pocity mívám, když dostanu nápad na nový román nebo vyřeším jakýkoliv složitý problém. Euforie mě však přešla ihned poté, co jsem otevřela laptop a chystala se jí odpovědět. Očekávala, že pošlu své otázky. Ale nějak jsem je nedokázala zformulovat. Měla jsem před sebou skutečný příběh, ne románovou fikci, kterou si můžu upravovat podle libosti. Netušila jsem, jak mluvit s matkou, jež ztratila dítě. Věděla jsem, co chci, ale ne jak toho dosáhnout. Zajímalo mě, jaký člověk se skrývá za fotografiemi z novin, zachycujícími mladou ženu s hnědými vlasy a zářivým úsměvem, za titulky hovořícími o „ženě z Melbourne“ (24). Chtěla jsem poznat skutečnou, živou postavu, kterou dostatečně nevykreslí ani televizní dokument. Pokud to vůbec bude možné, ráda bych zjistila, jak Phoebe žila. Jen tak jsem mohla pochopit její smrt. Ale jak na to?

Vyprávěj, jaká byla, napsala jsem Natalii. Nezačala jsem interview otázkou, ale velmi nejasnou prosbou. Nic lepšího mě však nenapadlo. Vyprávěj o tom, jaký jste měly vzájemný vztah, chtěla jsem ještě dopsat, ale pak jsem si to rozmyslela. Nedávno jsem totiž mluvila s Monikou Wehrovou o případu Cinnamon Brownové a o vztazích mezi rodiči a dětmi. Jak pár nedokonalostí ve výchově může poškodit citlivou duši. Někdy i nenapravitelně. Všichni chceme pro své děti to nejlepší, tedy asi až na Davida Browna, ale není to snadné. Díky rešerším jsem věděla, že Phoebe měla problémy. Mateřské zkušenosti mi napovídaly, že matky hledají příčiny potíží svých dětí nejprve samy u sebe. Chtěla jsem se dozvědět co nejvíc, ale současně jsem Natalii nehodlala nutit do příliš intimních odpovědí. Každá rešerše má své meze.

Uplynul týden, než se Natalie ozvala. Napsala, že potřebovala čas na to, aby sebrala odvahu a vrátila se na místa, kterým se jedenáct let vyhýbala. Měla na mysli místa ve své duši. Za pevně zavřenými dvířky se mísilo všechno dohromady: láska, bolest, vzpomínky, úsudky.

Sáhla jsem po mobilu a četla dál.

Natalie mě vzala do Melbourne, zpátky do pátku 9. května 1986. U protinožců nastával podzim. Natalie byla vdaná za psychiatra Lena. Když se jim narodila dcera, bylo mu 38 a jí 24. Císařským řezem přišla na svět zdravá holčička s libozvučným, pečlivě vybraným jménem pocházejícím z řecké mytologie. „Phoebe“ znamená „zářící“ a Titánka Foibé byla patronkou bystrého rozumu a proroctví. Římští básníci označovali stejným jménem Měsíc. Možná je to náhoda, ale Phoebe se často pohybovala mezi dvěma extrémy – světlem a temnotou.

Nataliin manžel Len měl z prvního vztahu dvě děti, Natalie se stala matkou poprvé.

Myslím, že Phoebino narození mě zachránilo před sebou samou. Byla jsem tehdy ještě velmi mladá a nevěděla si rady se životem. A najednou jsem se musela starat o malou, bezmocnou bytůstku. Bylo mi jasné, že budu muset co nejrychleji dospět. A povedlo se. Osud se zachoval dost cynicky, když jí vzal život ve stejném věku, v jakém jsem byla tehdy já. Vzpomínám si, jak jsem ji v porodnici držela v náručí. Byla zabalená do měkkého povijanu v pastelových barvách. Přistoupila jsem s ní k oknu a ukazovala střechy Melbourne a nádherné zahrady. Listí stromů již zářilo podzimními barvami. Vyprávěla jsem Phoebe o tom, kolik krás je všude kolem a že svět jen čeká na to, až ho začne objevovat.

Žili jsme tehdy na okraji Melbourne a od domu to měli jen pár minut pěšky do několika skvělých parků. Trávila jsem v nich s dcerou hodně času. Když byla starší, chtěla pořád na hřiště. Ráda si hrála a zkoušela, co všechno dovede…

Touhu po poznávání vlastních hranic si Phoebe zachovala po zbytek svého života. Chodila na kickbox a karate, hrála basketbal a šplhala – na střechy, na stromy a prostě na všechno vysoké. Lezení jí dávalo pocit svobody. Naopak, stísněné prostory jí naháněly strach. A to i v přeneseném smyslu. Trpěla klaustrofobickými stavy. Studovala jsem její případ, a proto vím, že zmíněná skutečnost bude hrát velkou roli při objasňování okolností smrti.

Byla velmi společenská. Když začala chodit do školy, skoro každý den se mě ptala, jestli by si nemohla jít hrát s kamarády. Nebo chodili oni k nám. Velmi jí záleželo na jejích blízkých, a když se někomu z nich děla nespravedlnost, bez váhání se postavila na jeho stranu. Všichni přátelé ji měli rádi, i když spousta z nich dodnes říká, že zůstávala pořád trochu záhadná – taková nespoutaná duše, která přicházela a odcházela, jak se jí zachtělo.

Na Velikonoce společně hledali schovaná vajíčka a Natalie strávila celou předešlou noc psaním lístečků s rýmovanými nápovědami. Tradici udržovali i poté, co vyrostli z dětských let. Vlastně až do Phoebiny smrti. Ale ne všechny dny byly zalité sluncem. Během dospívání se začínala projevovat i druhá stránka dceřiny osobnosti.