Za tichem
Křivoklátsko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Roman Hartl

Za tichem – Křivoklátsko – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Nejhezčí pohled na Křivoklátsko je z vrcholků jeho skal. Trvalo mi ovšem dlouho, než jsem na to přišel. Vinou špatného zážitku z dětství jsem se skalním vyhlídkám dlouho vyhýbal.

Bylo mi asi sedm nebo osm let, když mě a staršího bratra vzal táta na Čertovu skálu. Nebezpečné to nebylo, protože jsme šli od Hracholusk, odkud se jde na Čertovu skálu pohodlně lesem. Jenže když jsme tam došli a já uviděl sto metrů hlubokou propast, která zela před námi směrem do údolí řeky Berounky, krve by se ve mně nedořezal. Ještě mám někde fotku – přes rameno nesu plátěný chlebník a tvář mám bílou jako stěna. Nohy mě přestaly poslouchat a musel jsem se posadit na kámen. Křečovitě jsem se ho držel, a i když jsem byl daleko od okraje a nehrozilo mi žádné nebezpečí, hrozně jsem se bál, že do té bezedné propasti spadnu.

Nic víc si ze svého prvního výletu na Čertovu skálu nepamatuju. Jenom strach. Ochromující strach, že sletím dolů a rozbiju se na kousky o obrovské kameny, které vystupují na úpatí skály z řeky Berounky.

Znovu jsem se na Čertovu skálu odvážil až v dospělosti. A konečně jsem spatřil, co mi v dětství upřel strach – u nohou mi leželo v celé své kráse nádherné Křivoklátsko.

Zápolení světla a mlhy

Během přípravy této knihy jsem prožil jeden z nejhezčích týdnů za hodně dlouhou dobu. Každé ráno jsem nasedl do auta, dal sbohem poddžbánským chmelnicím a vyrazil na Křivoklátsko, abych navštívil místa, kde se odehrávají příběhy, které se vám chystám vyprávět.

Většinu těch míst znám, protože jsem se na Křivoklátsku narodil, ale některá jsem navštívil poprvé. Putoval jsem křížem krážem od Podmokel ke Křivoklátu a od Lán ke Svaté. Byl studený a mokrý listopad a Křivoklátsko zelo prázdnotou. Křivoklát, Týřov a další královské hrady, přes léto plné výletníků, se vylidnily. Hluboké údolí řeky Berounky se pohroužilo do mlhy, ticha a dřímoty.

Putoval jsem vylidněnou krajinou, zem pokrývala záplava spadaného listí a ranní mráz barvil louky do bíla. Namáhavě jsem šplhal do kopců, tiše vcházel na hřbitovy, v dešti jsem hledal po lese pomník hajného zastřeleného pytlákem, na kamenech pod Štulcem jsem si málem zlomil nohu, byl jsem promoklý a pochroumaný, a přesto mi bylo dobře.

Měl jsem pořád naspěch, protože na podzim už se brzo stmívá, takže času není nazbyt, ale stejně jsem si občas dopřál chvíli, abych se zastavil a jen tak naslouchal tichu, protože ticho je na podzimním Křivoklátsku ze všeho nejkrásnější.

Mám rád křivoklátské ticho. A rád vyprávím příběhy. A tak jsem se rozhodl, že v této knize, která je trochu povídkou, trochu historickou reportáží a trochu průvodcem, obě své záliby spojím a zavedu vás na tichá místa Křivoklátska, kde se odehrály příběhy, které jsou pro mě něčím zvláštní a výjimečné. Některé z nich slýchám už od dětství, jiné jsem objevil náhodou na svých cestách. A jeden je i velmi osobní.

Nejkouzelnější chvíli během těch sedmi dnů na Křivoklátsku jsem zažil v lese nad branovským Luhem, kterým jsem se ubíral na vrch Štulec. Ten den přitom pro mě nezačal vůbec dobře. Do Branova jsem jel celou věčnost, a když jsem tam konečně dorazil, cestu na Štulec mi v polovině zatarasila překážka, která se nedala obejít. Musel jsem se vrátit do vsi a vydat se druhou trasou, kterou jsem chtěl původně použít k návratu. Ztratil jsem spoustu času a byl jsem nervózní, že nestihnu všechno, co jsem si na ten den naplánoval. A pak jsem vešel do lesa nad branovským Luhem. Stezka točitě stoupala po prudkém svahu a ztrácela se pod vrstvou červenohnědého bukového listí, které mi šustilo pod nohama. Bylo chladné ráno a mezi stromy se vznášela řídnoucí mlha, kterou se prodíraly paprsky vycházejícího slunce. Očarovaně jsem pozoroval to neslyšné, pomalé a uklidňující zápolení světla a mlhy a všechno napětí ze mě rázem spadlo.

V  červenci 1892 šel stejným lesem spisovatel Svatopluk Čech, který se v té době vyrovnával se smrtí své mladší sestry Mařenky. Na vrch Štulec mě přivedl právě jeho příběh. Vydal jsem se po Čechových stopách a cestou přemýšlel o vlastních zkušenostech se zármutkem nad ztrátou milované bytosti, kdy jsem se chytal každé pošetilé naděje, že smrtí život nekončí, že pokračuje dál v jiné podobě, jen abych otupil bolest, která mě stravovala zaživa. Zoufale jsem tehdy toužil po důkazu, že posmrtný život existuje, ale žádné znamení shůry nepřišlo.

A přitom by mi tenkrát stačilo tak málo. Jen trochu slunečního světla, které se tajuplně prodírá mlhou a milosrdně mi nalhává, co jsem potřeboval slyšet: Hej, kamaráde, hlavu vzhůru, nebreč přece, jsem tady nahoře a mám se dobře.

Roman Hartl, únor 2024

LÁNY

SOUŘADNICE

Zámek Lány

50.1237811N, 13.9562742E

Muzeum T. G. M. Lány

50.1260269N, 13.9551422E

Pamětní síň Alice Masarykové

50.1265378N, 13.9527497E

Socha Skotského lovce

50.1177328N, 13.9435872E

Ploskovská Panenka Marie

50.1121447N, 13.9548283E

Lánská ledová pohádka

Norská královna piruet na návštěvě u prezidenta Masaryka

Vyprávění o tom, jak slavná norská krasobruslařka Sonja Henie předváděla své ledové umění na zamrzlé hladině Zámeckého rybníka v Lánech, jsem zpočátku považoval za pouhou pohádku. Henie navštívila prezidentský zámek na Kladensku v roce 1931, ale že by přitom nazula brusle a tančila na zamrzlém rybníku v zámeckém parku, o tom jsem nikde nenašel ani čárku – v dobovém tisku, ve vzpomínkách členů rodiny prezidenta Masaryka, v memoárech zámeckých zaměstnanců. Nikde nic. Odpověď neznali ani v Masarykově lánském muzeu.

Nakonec jsem se odhodlal napsat lánskému historikovi Václavu Vodvářkovi. Nevíte, jak to s bruslením Sonji Henie na Zámeckém rybníku bylo? Je to pravda, nebo jenom hezky vymyšlený příběh? Na odpověď jsem nečekal dlouho. Václav Vodvářka mi hbitě poslal zprávu, ve které stálo, že Henie v Lánech během návštěvy u prezidenta T. G. Masaryka skutečně bruslila. A že kdyby ještě žila jeho maminka, mohla by to osobně potvrdit, protože u toho tehdy byla. Bylo jí tenkrát devět let a vystoupení norské královny bruslí si dobře pamatovala. „Vždycky když jsme se v televizi dívali na krasobruslení,“ vzpomínal Václav Vodvářka, „maminka žasla, jaká je to paráda, nesrovnatelná s tím, co bylo kdysi. Sonja Henie udělala pár piruet a to bylo všechno. S tím, co předvádějí krasobruslaři dneska, se to vůbec nedá srovnat.“

Takže to byla pravda. Sonja Henie v lánském zámeckém parku skutečně bruslila.

Sonja Henie přijela do Československa začátkem března roku 1931, čerstvě ověnčená svým čtvrtým titulem mistryně světa. Osmnáctiletá seveřanka, která neotřesitelně vládla světovému ženskému krasobruslení i obálkám sportovních a společenských magazínů, způsobila v Praze pořádný rozruch. Všichni chtěli slavnou blondýnku s dolíčky ve tvářích vidět. Za mantinely zimního stadionu na ostrově Štvanice se při jejím prvním vystoupení tísnilo osm tisíc lidí. A další tisíce a tisíce zklamaně odcházely od přeplněného stadionu zpátky domů, protože se nedostaly dovnitř.

V Praze čekala Sonju Henie dvě exhibiční vystoupení, vložená do přestávek dvou utkání mezi hokejovými mužstvy LTC Praha a Berliner Schlittschuh Club. Nejlepší českoslovenští a němečtí hokejisté se ovšem protentokrát museli spokojit s rolí pouhých statistů. Veškerá pozornost se upírala na drobnou usměvavou Norku. „Objevila se totiž pražskému obecenstvu jako malá baletka v třpytivém obleku bíle lemovaném a ve stříbrném čepečku, takže z dálky se zdála každému jako zlatá princezna z pohádky,“ hlásil ze Štvanice sportovní redaktor deníku České slovo. „Piruety, zvraty, obraty, trojskoky, střídaní poskoků a valčíkových kroků na obou nohách a mnoho ještě jiných figur předvedla divákům. Svým uměním a zjevem okouzlila celý stadion.“

Ale jedním jsem si jistý – musela to být náramná krása, třebaže křehká seveřanka předvedla všehovšudy jen pár nenáročných piruet.

Během oběda v lánském zámku si Masaryk a Fairbanks měli o čem povídat.