Přeložil Stanislav Pavlíček

THE RESISTANCE GIRL

Copyright © Mandy Robotham 2022

First published in Great Britain by HarperCollinsPublishers 2022 under the title THE RESISTANCE GIRL.

All rights reserved.

Mandy Robotham asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Translation © Stanislav Pavlíček 2024, translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

ISBN 978-80-249-5544-5

Obsah

Poznámka autorky

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

Mrazivé přivítání

Večírek na uvítanou

Oslepený

Dům a domov

Anděl ve službě

Opětovné shledání

Splétání pravd

Záhadný dům

Charitativní pracovník

Důvěra

Tak se spřádá život

Pozvání

Příliš blízko na klid

Všechno pro Norsko

Predátor začíná čenichat

Tanec mezi vejci

Váhy

Do neznáma

Brandy pro útěchu

Soukromé prostory

Vztek a naplnění

Dům pod mrakem

Skryti přímo před očima

Odplutí

Čaj s nepřítelem

Televåg

Plameny msty

ČÁST DRUHÁ

Nový účel

V myší díře

Návrat

Přiznání

Zase doma

Rozhodnutí

Domek z karet

Žena v nouzi

Záchrana

Obroda

Oči a uši

Cenná měna

Vzácné časy

S Němci v patách

Nejlepší výšivka

Obhlídka zboží

Vzpomínky

Žena při práci

Krysa v suterénu

Ohnivý déšť

Odplata

Nor

Matčina prosba

Karty na stole

Přátelé a spojenci

Veselý výlet

Čekání

Pomoc

Vynoření

Důsledek

Bezpečí v Strangebakkenu

Čas odejít

Exodus

Vyvažování

Setkání s přítelem

Nový bergenský autobus

Pohromadě

Změna trasy

Pes na stopě

Dál a dál

Rumina výzva

Vztek

Autobus v bouři

To je pro tebe, Magnusi

ČÁST TŘETÍ

Plamen z oharků

Naslouchání

Osvobození

Střet s realitou

Příchod domů

Překvapení

Válka je u konce

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Všem, kteří byli nezištnou osádkou
Shetlandského autobusu či ho podporovali, a neznámým masám těch, kdo pracovali
pro svobodu ve stínu druhé světové války.

Poznámka autorky

Bezprostřední myšlenky ohledně druhé světové války se často týkají velkých dějišť konfliktu, tedy těch, která se soustředí v Evropě a Pacifiku, jako je třeba vylodění v Normandii či boje v jihovýchodní Asii. Ale chapadla této obrovské bitvy sahala daleko do všech stran, až k polárnímu kruhu, kde se odehrával boj méně nápadný. Jako země, kterou rychle přemohla nacistická pohroma, zažilo Norsko ve srovnání s jinými zeměmi jen málo přímých bojů; přesto však jeho lid silně trpěl. Svobodu mu vyrval nepřítel, který dorazil v ohromných počtech; ze všech okupovaných národů museli právě Norové přestát největší koncentraci německých vojsk. Ukázalo se, že jde o nepřítele, který má v úmyslu nejen ovládat, ale též přátelit se. V rámci úsilí o vybudování tisícileté Velkoněmecké říše měl Hitler v hlavě jeden konkrétní plán – dalekosáhlou strategii s cílem vytvořit novou a nadřazenou rasu světlovlasých a modrookých občanů. A k tomu potřeboval značné počty lidí.

Dlouho předtím, než skvělá Margaret Atwoodová vytvořila ve svém románu Příběh služebnice svůj dystopický svět žen určených výhradně k plození těch správných dětí, Hitler a jeho pravá ruka Himmler už svou vizi realizovali. Program Lebensborn byl zahájen v Německu, svá střediska měl však rozesetá po celé Evropě; Norsko mělo největší počet těchto speciálních porodnic a obtíže dětí, které se narodily norským matkám a německým otcům jsou dobře zdokumentované. Méně známá jsou mrazivá fakta o tom, jak daleko chtěli nacisté zajít – brožury detailně se zabývající otázkou dokonalých Hitlerových „Kinder“ jsou bohužel až příliš reálné, stejně jako případy dětí vytržených ze svých biologických rodin a umístěných do rodin německých, s dlouhodobými následky v jejich dospělosti.

Když jsem psala Dívku v odboji, chtěla jsem ještě jednou zdůraznit, jak nemilosrdná vlna války dokázala smést jednotlivce, kteří se jí ocitli v cestě, což mělo dalekosáhlé důsledky pro jejich rodiny a budoucnost. Zdůraznit jsem chtěla rovněž odvahu obyčejných lidí, kteří vystoupili do popředí v době, kdy nejen jejich přátelé, ale také neznámí lidé v nebezpečí potřebovali pomoc. Shetlandský autobus – jehož osádku tvořili britští i norští námořníci – byl jedním takovým příkladem typické statečnosti v době války, kdy se kurážní muži odvažovali do nemilosrdných vod a až moc dobře věděli, že už se nemusí vrátit. A přesto to dělali. Jejich odvaha je nepopsatelná.

Rumi a její „posádka“ jsou, doufám, fiktivní reprezentací této statečnosti, bolesti i humoru, který obklopoval nesčetné rodiny v době války, když bojovaly proti okupantům. Mnohé z událostí podrobně popsaných v této knize – včetně hrůz Televågu – jsou založeny na skutečných událostech, ale my spisovatelé je proplétáme a zdobíme, a proto jsem si nutně pohrávala s daty a událostmi. Navzdory svým nejlepším snahám (dvě zrušené cesty) se mi uprostřed lockdownu nepodařilo navštívit Bergen, a tak doufám, že prostřednictvím nekonečné četby popisů z pera očitých svědků a studia starých map, fotografií a filmových týdeníků jsem vypodobnila Bergen jako živé a krásné město, jakým se zdá být. Moje neskonalé díky směřují k mnoha Norům, kteří věnovali čas odpovědím na mé hnidopišské otázky, jež se týkaly vlny, potravin, ryb a obecně života v Bergenu za války. Bez jejich trpělivosti by Rumi a Jens neměli jeviště, na kterém by mohli vystupovat, a já se mohu jen omluvit, pokud jsem se dopustila nějakých do očí bijících chyb.

Tato kniha pro mne znamená návrat k tématu porodů; ačkoli se mi nelíbí, když mě označují za „bývalou porodní asistentku, která píše“, měla jsem pocit, že tenhle příběh si zasluhuje hezkou porodní scénu, a já jsem si nesmírně užila, když jsem se pohroužila do vzpomínek na domácí porody, abych otevřela Ruminy oči směrem k tomuto zázraku. Aniž bych chtěla cokoli dopředu prozrazovat, musím říct, že se zde krásně spojila fikce a mé zkušenosti porodní asistentky.

Také doufám, že jsem náležitě zdůraznila maličký kousek tohoto obřího válečného konfliktu a znovu ho oživila, abych ukázala, že bojiště druhé světové války bylo skutečně celosvětové, a že ačkoli všichni do jisté míry prohráli, vždycky najdeme pozitiva, která se z veškerého toho smutku a chaosu vynořují.

PROLOG

Kraken

Bergen, jihozápadní Norsko, 14. listopadu 1941

Rumi

Obzor, normálně tak stálý a dokonalý – její celoživotní jistota –, dnes chybí. Jeho plochá uklidňující ostrost byla vymazána příkrou výškou kypících, zuřivých vln. Moře se oddává pěstnímu souboji samo se sebou, všude v té nevelké vzdálenosti, kam Rumi jen dohlédne. Vlny se s temně modrou, modřiny připomínající oblohou setkávají se stejnou divokostí, s jakou bojují pod obraz zpití námořníci, kteří se do sebe pouští kladivem a kleštěmi po týdnech strávených na břehu.

Náhlý poryv prudkého větru vrazí do Rumi ve chvíli, kdy stojí sama na výběžku přístavní hráze, a jeho síla ji v pase vychýlí do strany. Skoro se svalí, ale v pravý čas se zase narovná. Ona, moře a s ním spjaté vichry se navzájem znají celý její život. Živly budou potřebovat víc munice, aby narušily ženin pevný postoj – anebo její tichou hlídku. Prudké poryvy větru s deštěm mění svůj směr a pleskají a bičují ji po hlavě. Pohazují jediným těžkým copem sem a tam, jako kdyby to byl nějaký vzteklý had, až nakonec Rumi popadne jeho konec a stáhne si ho na prsa, aby se tím uklidnila. Takhle to dělávala, když se jí stýskalo po matce. Teď se jí stýská po někom jiném.

Magnus je někde tam, někde v té strašné bouři, nejhorší, jakou za poslední dobu viděla; dokonce i větrem ošlehaní starci na nábřeží to říkají a v zoufalství vrtí hlavou nad tou nevyhnutelnou zkázou, která přichází. Přemítá o tom, co asi Magnus cítil na té nechráněné palubě maličkého trauleru, rybářské lodi, jež čelila tyčícím se vlnám, které se vždycky za několik vteřin rozlily, jako když dojde k sesuvu půdy. Plavidlo sebou kymácelo na hřebeni vzedmuté vody, maličká skvrnka v ohromném, zlostně kypícím kotli. Svíraly ho v té poslední předsmrtné chvíli strach a hrůza? Nebo cítil zvláštní vnitřní klid plynoucí z toho, že moře dokáže být milosrdné, že ho buď ušetří, anebo si ho rychle vezme?

Magnus často říkal, že se moře nebojí; byl si jistý, že si ho jednou vezme, ale ne dřív, než z něj bude starý mořský vlk, oni spolu budou mít pět dětí a on zcela splatí svou vlastní loď, sítě a všechno.

„Pak mě může pohřbít do svých hlubin,“ vtipkoval dost často. „Až budu připravený odejít.“

„Chceš říct, že se budu muset smířit s tím, že jednou budeš prošedivělý starý vousáč, co pořád nosí odpornou čapku, která sice páchne mořskou vodou, ale on se jí odmítá vzdát?“ dobírala si ho Rumi.

„Přesně tak. Ale znamená to snad, že si mě nevezmeš? Protože já se klidně oholím, ale té čapky se nevzdám?“

„Ty jeden!“ Chystala se šťouchnout do jeho statného trupu, do svalů, které tam zapustily kořeny někdy v dětství, kdy trávil léto na člunu svého dědečka. Místo toho ho jen na hrudi pohladila svou silnou rukou a opřela si hlavu o tlustou vlnu jeho svetru, štiplavě páchnoucího prací a mořskou solí.

Na co si tehdy mohla stěžovat? Magnus nebyl žádná filmová hvězda, ale Rumi se sama taky neviděla jako námět pro olejomalbu. A ani jeden z nich nebyl zrovna křehký, silou se vyrovnali všem na lodích jejího otce, a proto i pokožka její ruky, položené na jeho hrudi, byla hrubá, prsty drsné a nehty ulámané od lopoty. Její ruka určitě nebyla rukou dámy. Rumi je všechno, jen ne roztomilá a plachá partie. Ale je to Magnusovo děvče a budoucí žena.

Anebo spíš byla. Než si ho moře vzalo. Příliš brzy.

Když hledí do toho proměnlivého chaotického vření v dálce za přístavem, není už o čem pochybovat. Tahle bouře zuří už čtyři dny. Magnus je pryč. Pohltilo ho to. Celý trauler s jeho posádkou zmizel v černém víru. Kdyby byla Rumi ženou sedmnáctého století, kdyby žila před staletími, pevně by věřila, že to běsnění moře přivodil hněv nějaké vypuzené velryby, anebo že se vynořil ohromný, četnými končetinami oplývající kraken, který stáhl všechny lodě do svého doupěte v hlubinách. Takové mýty nepochybně pomáhaly osamělým, ovdovělým ženám skrývat svůj žal. Ale Rumi věděla, že za tragický konec rybářů ve vodách dnes může příroda, smůla a novodobý kraken Adolf Hitler.

Rumi nebude z Magnusovy smrti nikdy vinit rodinnou tradici, ani to nebude klást za vinu běsnění oceánu. Může za to válka – tenhle krvavý, dusivý vpád do života Norů. Bez války, bez potřeby pomoct v boji, by Magnus nenastoupil na trauler a nezištně nevyplul do Severního moře zachránit jiné. Stál by jí v tuhle chvíli po boku, žasnul by nad běsněním oceánu a děkoval osudu, že nemusí být na moři.

Takže je obětí války, stejně jako mnozí jiní. Byl zabit kořistnickými, parazitickými Němci, kteří sem prostě napochodovali a zmocnili se jejich města a země, jako kdyby na to měli právo. A kdyby k nim už dávno necítila nenávist za tuhle krádež, začala by je nenávidět teď. Odpor, který se v ní vzedmul, je stejně vysoký a silný jako vlny vystupující na moři.

Rumi Orlstadová truchlí a je rozzuřená. Rozlícená.

„Za tohle zaplatí!“ nešťastně ječí do poryvů větru, jež ustavičně mění směr. „BUĎ SI JISTÝ, MAGNUSI – DONUTÍM JE ZA TO ZAPLATIT!“ Její slova jsou větrem shrabována a vkládána do jakéhosi tajného oblačného prostoru, vtahována do úschovy na onu pohřební oblohu, takže Němci jí nebudou moct prokázat její zradu.

A jediné, co Rumi dokáže udělat, je osamoceně stát na molu, usedavě plakat a nechat se bičovat tím nekonečně vzteklým mořem, které ona miluje a nenávidí zároveň.

ČÁST PRVNÍ

1

Mrazivé přivítání

Okraj Bergenu, 2. ledna 1942

Jens

Není to výhled, jaký si představoval, i když nekonečná bílá deka je možná to, co tak daleko na sever od rovníku očekával. Větve jedlí spíš sahají k nebi, než aby se skláněly k hladkému bílému koberci, a několik minut ten pohled jen umocňuje jeho zmatenost. Ještě dlouho poté, co se vzpamatoval z bolestivého škubnutí při seskoku, je jeho mozek roztřesený jako rosol právě položený na tác. V tom venkovním chladu musel určitě strávit nějaký čas. Teď nastává úsvit, který hrozí tím, že ho ještě víc odhalí, tedy nebýt shluku stromů, v němž přistál, pokud se to vůbec dá za přistání označit. Ačkoli je Jensen Parkes zmatený, dochází mu, že se ještě musí technicky vzato dostat na pevnou zem. Visí-li člověk potupně na norské borovici jako ozdoba na vánočním stromečku, nepočítá se to za přistání na terra firma. A navíc je hlavou dolů. Nic z toho se mu při výcviku nikdy nestalo.

Tahá za popruhy padáku, pevně natlačené na tělo tíhou jeho visícího trupu a těžkého batohu. Již zmrzlé prsty v tlustých rukavicích sotva dokáže vtlačit pod popruhy, natož aby byl s to uvolnit západku.

„Do háje!“ zakleje a už nedokáže zabránit tomu, aby se ozvěna jeho hlasu neodrazila od stromů, ačkoli ji vzápětí udusí zvukotěsný sníh. Zuřivě sebou škube, jako šílenec ve svěrací kazajce, který doufá, že se vyprostí, a připravuje své tělo a hlavu na závěrečné žuchnutí do sněhu o necelé dva metry níž. Ale popruhy se ještě víc utáhnou, strom dá zavrzáním najevo svou nechuť a shodí na něj všechen sníh z jedné větve. Ledově studený sníh. Jako kdyby už sám dost nemrznul.

Když Jensovi dojde, že je jeho snažení marné, přestane a poslouchá. Přemýšlí. To je učili; systematicky se tím propracovávat. Alternativ je málo, a ne všechny jsou vítané. Mohl by počkat, až tu nechráněný umrzne; anebo až ho objeví nějaká přátelská pátrací skupina, i když to může trvat dny. Jinou možností je, že ho nalezne německá hlídka, a pak ho bude čekat nevyhnutelný trest; tady v té syrové, zmrzlé pustině většinou nedochází k oficiálnímu zatčení, postavení před soud nebo uvěznění podle Ženevských úmluv. Výslech, soudce a porota – to vše se na zasněžených kopcích odehraje během několika minut. Německé pistole Luger jsou natažené a připravené vystřelit na jakéhokoli zatoulaného příslušníka hnutí odporu a skvrny od krve pak snadno překryje čerstvá vrstva sněhu. Je si bolestně vědom důsledků zajetí. A třesoucí se, chvějící se strom ho prozradí každému kolemjdoucímu, příteli či nepříteli.

Jens pomalu začíná pohybovat každou částí svého těla, nejdřív se snaží rozproudit skoro zmrzlou krev ve svých končetinách, aby znovu získal cit. Pak se chce pomalu vyprostit ze svých popruhů, jako nějaký přerostlý brouk, který se líhne z jemně utkané kukly. Má co dělat, aby se při představě toho, jaký pohled musí nabízet, nahlas nerozesmál.

Deset minut soustavných pohybů má za následek jen to, že je udýchaný a moc velkého pokroku nedosáhl, jen způsobil, že se jeho tělo kýve jako kyvadlo a jemu je z toho stále hůř od žaludku. Protože visí vzhůru nohama, v hlavě se mu od toho usazuje přemíra krve jako nějaký sediment, a vidí proto dvojmo. Horečně vrtí hlavou, aby pocit odehnal, a ze všech sil se snaží zůstat při vědomí.

Už znovu neomdli, už nemůžu znovu omdlít.

Navzdory všem snahám se bílo kolem něj začíná rozmazávat a slévat, větve už jsou nerozlišitelné. V uších mu něco sviští, hučivá vlna, která – jak ví – není skutečná, ale nedokáže ji zahnat. Nedokáže zahnat nic, fyzicky ani jinak, dokonce ani pocit, že pa…

Zapraskání větví vylétne z tlumené bílé mlhy a způsobí, že Jens zdvihne svou volně visící hlavu do pozoru a se znepokojením prudce otevře oči. Napíná uši a přes vnitřní turbulence se snaží zaslechnout hlasy, hrdelní akcent, rozkazy a ono „ano, pane“ a „ne, pane“ typické pro vojenskou mluvu. Ale odpovídá mu jenom ticho – tedy kromě vlastního namáhavého dýchání uvnitř jeho padákového vězení.

Ale pak to uslyší zase, zřetelné zapraskání a šustot pohybujícího se sněhu. Jens se ze všech sil snaží vyprostit, protože když udělá hluk teď, nemá už co ztratit. Kde má sakra zbraň? Hluboko v bundě a teď je navíc nedostupná kvůli škrtícímu popruhu. Zatraceně! Tenhle pitomý padák mě měl zachránit před smrtí, a ne mě posouvat směrem k definitivnímu konci. Lepší bylo, když používali delší trasu – rybářskými loděmi ze Shetland, tedy až na ztráty, které si to poslední dobou vyžádalo; víc plavidel, námořníků a agentů padlo v poslední době za oběť počasí než Říši.

Šustot se mění v těžkou chůzi, kroky jsou už teď zřetelné, maximálně dvě nohy. Není to zvíře – sob by byl moc plachý na to, aby se přiblížil k neznámému lidskému zápachu. Nemá na vybranou, musí úplně ztuhnout a nehybně tam viset jako vykuchané zvíře na lovecké chatě a doufat, že německé hlídky jsou slepé, líné či hloupé. Anebo všechno dohromady.

Zdá se, že ne. Cvaknutí hlavně se nese ozvěnou až za skupinku stromů. Jens Parkes v sobě zadržuje tu trochu ledového vzduchu, kterou uvnitř ještě má, a dělá jediné, čeho je schopen: čeká na svůj další osud, věří ve štěstí a modlí se, aby přišlo obojí.

2

Večírek na uvítanou

Bergen, 2. ledna 1942

Rumi

„Rumi! Rumi! Kde jsi?“

„Jsem tady, tati. Nemusíš křičet.“

„Co děláš pod stolem, děvče?“ Naléhavý tón jejího otce se mísí s překvapením a popuzeností.

„Zase kladu pasti na myši,“ rozčileně funí Rumi a její temeno s rusými vlasy vykukuje zpod širokého dřevěného psacího stolu. „Jsou to malé hladové potvory a já jim nenechám žádný oběd, když nebudu muset.“

Peder Orlstad ukončí myší téma pokrčením ramen, jako kdyby dceřiny pracovní podmínky v tom zaneřáděné malém domku v přístavišti, kterému říkají „loděnice“, nic neznamenaly. Pak se podívá přímo na ni a ztiší hlas k šepotu. „Musíš se rychle dostat na náhorní plošinu. Doslechli jsme se, že tam byl včera v noci seskok, ale zatím nikdo nic neviděl ani neslyšel – brzy se bude stmívat, a jestli tam někdo je, umrzne.“

„Copak nemají mapy a lyže?“ Rumina popuzenost odpovídá otcově naléhavosti. Zrovna teď má moc práce na to, aby si hrála na chůvu špatně vybavených odbojářů, ať už je to kdokoli, a to navzdory své předchozí oddanosti celé věci. Musí dokončit účtování, vyčistit nepromokavé oděvy, provést inventuru zásob. A i kdyby čas měla, tohle už zkrátka nedělá.

„Nemůže tam zajet Rubio? Je přece schopný lyžař,“ zlobí se.

Rumin otec na ni upře kajícný pohled. Nepochybně ví, že by ji o to neměl žádat, ne po tom, čím si prošla. „Musel vyplout pro další várku – vrátí se nejdřív zítra.“

Teď už je Rumi dopálená. „Tos mi neřekl, tati! Jak mám tohle přístaviště vést a mít na starost všechno, co připlouvá a vyplouvá, když mi nedáš vědět, kdy jednotlivé čluny vyrážejí?“ Skutečně tím ovšem myslí: Proč Rubio riskuje tak dlouho cestu, když sliboval, že to neudělá?

Ale otec to odbude svým obvyklým flegmatickým způsobem. „Vždyť víš, že když sledi začnou táhnout, rybář nemá na vybranou a musí je pronásledovat.“ Pokrčí rameny, ačkoli oba vědí, že Rubio přiváží něco mnohem vznětlivějšího než sledě. „Takže to uděláš, Rumi? Prosím? Hilde ti zabalí polévku a jídlo, které tam odneseš.“

Ví, že by ji o to nežádal, kdyby nešlo o otázku života a smrti. Ale copak jde poslední dobou o něco jiného?

„Ale jen jednou, dobře? Třeba mi pak Hilde taky uvaří polévku, jestli uváznu ve sněhu,“ vrčí. „Většinou si pro mě vyšetří jen suchý sendvič.“

„Pospěš si.“ Peder ji vyhání z loděnice a následuje ji.

Ačkoli z výpravy moc nadšená není, jedno nedokáže popřít. Přestávka v plnění každodenních povinností jí přijde jako vítaná úleva, příležitost se aspoň na chvíli nadechnout. Při osamělé práci v loděnici Rumi totiž zjišťuje, že se její mysl často zatoulá do míst, kam se jindy jít neodvažuje, ale když teď stoupá zamrzlou krajinou, ten ošklivý nepořádek z jejích myšlenek mizí.

Osamělá cesta do kopců za Bergenem je příkrá a namáhavá, navíc ji ztěžují sněhové přeháňky s lehkými vločkami. Když ale Rumi potřebuje nabrat dech, vždycky se otočí, pohlédne zpátky dolů a spatří ten milovaný pohled na město – její město. Radost jí dělá jeho výrazný tvar písmene U v zastrčeném koutě pevniny a stovky maličkých ostrůvků, jež připomínají dílky skládačky vyrovnané proti klikatícím se pobřežním skaliskům. Když je člověk takhle vysoko, doléhá do tichých sněhových plání jen bručení vracejících se lodí.

Už jde hodinu a její ruksak těžkne, stejně jako lyže – druhý pár, který s sebou nese, nevyjímaje. Nohy ji začínají bolet a plíce ji pálí od mrazivého vzduchu. Ačkoli tuhle cestu podniká už od doby, kdy byla ještě malá holka, a Norové jsou, jak se ráda chlubí, otužilý národ, uplynulé dva roky – a zejména poslední měsíc – začaly do Ruminy mysli zasévat pochybnosti.

Z otcových informací ví, že musí prohledat oblast zhruba pěti kilometrů čtverečních. Jakmile je na náhorní plošině, připevní si lyže a rychle začíná obkružovat celou oblast. Každých pár minut se zastaví, aby se zadívala do bílého prostoru a pečlivě ho pročesala pohledem. Je-li hledaný v pohybu, bude těžké ho v tomhle sněhovém pásu zahlédnout, pokud bude, jak se dá předpokládat, oblečen v bílé, větru odolné lyžařské bundě a pokud na sobě budou mít jakákoli jeho zavazadla rovněž zimní maskování. To je samozřejmě lepší pro ně, ale horší pro jejich lovce – anebo, v tomto případě, zachránce.

Rumi foukne do tlustých vlněných palčáků, aby vdechla trochu života do svých prstů, na lyžích zatáčí a pomalu dokončuje okruh. Pokud k výsadku nedošlo pod horou, tak výsadkáře buď chytila německá hlídka, anebo jsou pořád někde poblíž. Tady nejsou jeskyně ani skaliska, kde by se mohli skrýt – Rumi tu zná každý centimetr terénu – ale nachází se zde čtyři nebo pět velkých skupin jedlí. Měli by smůlu, kdyby dopadli na jednu z nich, ale není nemožné, že by ji použili jako útočiště, kde lze přečkat sněžení. Dokončí další okruh, zatočí směrem dovnitř a prohledává první mlází. Uvnitř najde jen hustý shluk tlustých pařezů a listoví.

Druhé mlází je stejné, ale když se Rumi blíží k třetímu, něco vycítí – možná jakýsi neklid a cosi tíživého v mrznoucím vzduchu. Hledá šlépěje, které by tady měly být hluboké a které by čerstvý sníh jen tak lehce nezakryl. Rozhodně tu ale nevidí nic o velikosti nacistických vysokých bot. Že by bylo uprostřed mlází nějaké zvíře? Sáhne do batohu pro Pederovu loveckou pušku, jednou rukou si ji přiloží k tělu a jednou lyžařskou hůlkou se pomalu odpichuje vpřed. Nelíbí se jí představa, že by zabila nevinného tvora, ale kulku prostě použije ke své ochraně. Nebo přežití, když na to přijde.

Rumi nic neříká a co možná nejméně dýchá, když se tiše a pokradmu posouvá pod baldachýn stromů. Tady padá už méně vloček a ona za několik vteřin zahlédne ve větvích jakýsi neohrabaný náklad. Přesto k němu nespěchá a jen poslouchá, jestli neuslyší nějaký jiný pohyb: tichounké zaskřípění pružiny natahované pasti nebo těžké současné dýchání vyčkávajících vojenských stopařů. Po chvíli konečně nabude přesvědčení, že jsou sami, a k tomu visícímu muži se přiblíží. Jeho hlava je těsně nad její a ona se povytáhne nahoru, aby spatřila obličej omrzlý sněhem, modré rty a řasy lemované ledem. Zdá se, že je dotyčný již mrtvý.

Rumi si povzdechne. Je to smutně promrhaný život a odvaha, ale není to první mrtvý agent, kterého viděla, a už ji to ani nešokuje. Znepokojivé je spíš to, pomyslí si na pomíjivý okamžik, že to s ní skoro vůbec nepohne. Smrt zná důvěrně: ve válce i před ní. V životě a v lásce. Jen tedy přemýšlí o tom, jak tělo odříznout, dostat dolů a dovléct ho tak daleko, aby se k němu dokázali dostat jiní obyvatelé města a pohřbít ho. Nemůže ho tady nechat – přikazuje jí to její vlastní humánnost a pravidla odboje. Sundá si z ramen batoh, šátrá v něm a hledá nůž. Pak se snaží vyskočit, chytit větev a stáhnout ji dolů. Namísto toho zavrávorá dozadu z šokujícího pohledu, který se jí náhle naskytne – dvě víčka totiž vylétnou v okamžiku vzhůru a padají z nich přitom vějířky z bílé tříště.

„Prokristapána!“ nedokáže potlačit svůj výkřik.

Z hrdla mu vychází přidušený zvuk, vyslovení celých slov brání rty, které jsou k sobě skoro přimrzlé. Dotyčný sebou začne šít a způsobuje, že je oba zasypává další sníh a led.

„Nehýbejte se!“ nařídí rázně Rumi. „Já vás odříznu.“

Tentokrát se jeho oči rozšíří, nepochybně znepokojené pohledem na velký nůž užívaný ke kuchání zvířat. Ten Rumi vytáhne z batohu a ohání se mu s ním před obličejem, zatímco vyskakuje a snaží se chytit nějakou větev. Na třetí pokus se jí podaří sevřít slušně silnou větev a škubnutím ji stáhnout dolů.

„Kde?“ Rumi gestikuluje nožem a jeho ztuhlé prsty dokážou ukázat k hlavním popruhům padáku, které ho zadržují. Rumi pod ně vsune nůž a řeže. Jakmile je jeden přeťatý, polovina jeho těla se zachvěje a on napůl klesne dolů. Rumi vidí, jak zavírá oči a připravuje se na závěrečné žuchnutí do sněhového koberce. Když přeřízne druhý popruh, spadne muž jako kámen na zem a zpod svých mnohých vrstev vydá znepokojené zasténání.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se Rumi a postává nad jeho svinutým tělem, které po přistání připomíná jednu velkou hromadu. „Neublížil jste si?“

Mlčí, jen se na ni dívá a ona přemítá o tom, jestli vůbec rozumí norsky.

Jeho rty se od sebe odtrhnou. „Nejsem si jistý,“ říká jakýmsi zvláštním dialektem jejího vlastního jazyka. „Dám vám vědět, jakmile zase ucítím nějakou část svého těla.“

Odfoukne si. Ach bože. Vtipálek, a k tomu invalida.

Není se kam jinam schovat, a tak za něj Rumi zatáhne a muž se posune ke kmeni stromu. Pára z její otevřené polní lahve stoupá do vzduchu a ten člověk – který s každou ubíhající minutou vypadá méně jako mrtvola – polyká horkou tekutinu s učiněnou úlevou.

„Nikdy bych si nemyslel, že mi polévka doslova zachrání život,“ vydechne.

„Rádo se stalo,“ zavrčí Rumi a jedno ucho má nastražené směrem k rozlehlému prostoru za stromy. „Mohla bych vás zase přivázat nahoru, jestli chcete?“

„Ach, ne, nechtěl jsem, aby to znělo nevděčně…“

„No, znělo.“ Uloží věci zpátky do ruksaku a je na sebe naštvaná kvůli tomu, jak na něj vyjela. On není terčem tvého hněvu, Rumi. Jen svět a všechno v něm.

„Jak se jmenujete?“ pronese neznámý po nepříjemné pauze.

„Rumi. Vy?“

„Radši to nebudu říkat – kvůli bezpečnosti. A po dnešku se už asi nikdy neuvidíme.“

Její rozhodnutí být tolerantní zmizí tak rychle, jak přišlo; nedokáže skrýt svou popuzenost. Doufejme, že to tak bude, pomyslí si. „Máte strach, že já nejsem vaše kontaktní osoba? Že se jen tak ze zvyku potloukám ve volném čase po náhorní plošině a hledám různé chudáky a zatoulance, s polní lahví plnou polévky pro všechny případy?“

„Ne, ale…“

„Poslužte si,“ řekne. „Poslyšte, měli bychom jít dolů. Už cítíte nohy? Anebo ještě líp, prsty u nohou?“

„Myslím, že ano, aspoň některé. Ale ještě nemůžeme jít.“

„Proč ne?“ Rumi dochází trpělivost. Je na podobný chlad zvyklá, ale když tady bude moc dlouho, riskuje nebezpečí. Je unavená, popudlivá a chce být sama, válka neválka.

„Musíme hledat toho druhého,“ řekne on.

„Jakého druhého?“ vyštěkne Rumi, vyvedená z rovnováhy touhle odpovědí. Otec buď neznal, nebo jí nesdělil celý příběh.

„Mého partnera. Byl při seskoku hned za mnou. Má u sebe všechno naše životně důležité vybavení.“

„No to je úžasné.“ Svůj sarkasmus záměrně nemaskuje.

Zdá se, že on na to nehledí, vstává, třesením probouzí své tělo a připíná si druhý pár lyží. K Rumině úlevě zjevně rozpozná jeden jejich konec od druhého.

Přijede na nich blíž a podává jí zmrzlou ruku jako olivovou ratolest. „Já jsem Jens. Děkuji vám, že jste mě zachránila, Rumi.“

„Mhm.“ Odvrátí se. „Musíme si pospíšit, máme před sebou už asi jen hodinu světla, jestli vůbec.“

3

Oslepený

Okraj Bergenu, 2. ledna 1942

Jens

Je rozzlobená, pomyslí si, když ji pozoruje, jak se s úsilím odpichuje holemi a prodírá se tím, co se rychle stalo sněhovou bouří. Její odmítavý tón, úsečná popuzenost z toho, že musí být s jinými lidmi, přestože se jí chce schoulit do klubíčka a obrátit vztek proti sobě. Ach ano, on tohle zná až moc dobře.

Možná je její vztek oprávněný, myslí si Jens, když ji přinutili jít v tomhle počasí sem a riskovat všechno při pátrání po neznámém člověku, který možná prospěje odboji tím, že udělá nacistům ze života peklo, anebo možná taky ne. Bude se zatraceně snažit být nejlepší a chce jí to říct: proč to dělá a kvůli čemu. Pro koho. Pro jednu osobu, ale taky pro celou zemi, která je jeho. Aspoň tedy částečně.

O několik set metrů dál najdou jednu část nákladu; naštěstí je v tom svém bílém kovovém pouzdru nepoškozený a je nyní skoro úplně obalený sněhem, který teď rychle padá.

„Tohle obsahuje naše potraviny a mapy, ale ne vybavení, které potřebujeme,“ překřikuje vítr a pozoruje, jak Rumi rezignovaně přikývne a souhlasí s tím, že hledání musí pokračovat.

Pokračují dál skoro hodinu, každých zhruba deset minut se zastaví, aby nabrali dech, který téměř mrzne, když ho vypouštějí ze rtů. On si všimne, že ty její jsou jako zázrakem pořád rubínově červené uprostřed srdcovitého obličeje, jenž je zcela zasutý pod její vlněnou čepici a ohnivě zrzavým obočím. Obočí, které odpovídá její náladě.

Jeho celý obličej naopak působí dojmem bezživotné šedi. Výcvik ve Skotsku, kde mrzlo, je měl co možná nejlíp připravit na norské a severské klima, ale tohle… Nevzpomíná si, že by mu někdy byla taková zima. Má pocit, že dokonce snad i rohovka na jeho zorničkách při mrkání praskne. Jako kdyby snad náhlé teplo nevedlo k pomalému tání, ale místo toho rozpraskávalo celé jeho tělo na kusy. Jenom pomyšlení na Karla, který je tam někde sám, ho nutí jít dál.

Rumi se zastaví a rychle se otočí, její oči připomínají dvě temné tečky na bílé pláni. „Je to k ničemu, světlo rychle ubývá. Má jídlo, aby přežil noc?“

Jens přikývne – většina jídla k přežití je v tom velkém pouzdru, ale každý má v batohu příděl pro případ nouze.

„Pak se vrátíme zítra. Pokud ho nenajdeme my, je šance, že ho nenajdou ani hlídky. Obvykle nechodí takhle daleko, pokud po něčem konkrétním nepátrají.“

Šance. To je teď realita, pomyslí si. Můj život, Karlův i všech kolem nás, závisí na štěstí, osudu a pravděpodobnosti. Smrtící hazardní hra.

Zvykni si na to, Jensi Parkesi. Opět.

Souhlasně přikývne a ona se otáčí a vede ho dolů z náhorní plošiny. Pohybuje se s elegancí všech těch, kteří byli vychováni v tomhle drsném klimatu, a působí dojmem, jako kdyby lyže byly pouhým prodloužením vlastních nohou. I s těžkým pouzdrem přivázaným k pasu klouže svým domovským terénem jakoby bez námahy. Jeho lyžařské dovednosti nejsou špatné, ale v tréninku byly v posledních několika letech mezery. Teď by musel být o dost lepší, aby dokázal držet tempo s touhle Rumi a jejími krajany.

Asi v půli cesty z hory mu skrz bílý mlžný opar vstoupí do zorného pole celkový pohled na dole se rozprostírající Bergen. Sněhová vánice polevuje a mění se v pár padajících vloček. Okamžitě pocítí nostalgii a náhlou touhu být tam dole, v centru města – zahlédnout zase bronzovo-zelenou věž katedrály a cítit pronikavý zápach rybího trhu, jako tomu bývalo v jeho dětství. Navzdory tomu, co den již přinesl, vrací ho teprve tohle pořádně na zem a on se cítí v klidu, třebaže kolem zuří válka a kvílejí spojenecká a německá letadla, která se vzájemně pronásledují na norském nebi.

Sníh je udusaný a křupavý a oni po něm rychlým tempem sjíždějí. Náhle Rumi prudce změní směr a zastaví. Zabodne hůlky do sněhu, zvedne ruku, aby mu signalizovala, že má rovněž zastavit, a přiloží si prst k ústům. Pozorně se dívá doleva, zkoumá prostor jako predátor. Až na to, že Jens ví, že ona je lovec, který pátrá po jiném predátorovi.

„Tamhle. Nějaký pohyb,“ řekne mu do vlnou zakrytého ucha.

Mžourá tím směrem, ale vidí jen úplně bílý svět. Dělá to, co ona, tedy nic a jen nehybně stojí. Její lyžařská bunda je záměrně tmavá, aby když se zastaví, vypadala jako někdo z místních, ne bílá, jako ta jeho, jež signalizuje příslušnost ke speciální jednotce. Znamená to ale, že ona je ze všech stran o to viditelnější. Jakýkoli Němec, který je dostatečně blízko, ji nemůže přehlédnout.

Odepne si provaz od pasu, uloží pouzdro za pařez stromu a signalizuje Jensovi, aby si dřepnul vedle. Pak k němu znovu přistoupí.

„Jestli se nevrátím do deseti minut, pokračujte dolů,“ říká. „Máte nějaký bezpečný dům, kam míříte?“

„Ano.“

„Pokud je to hlídka, půjdu k nim a zabavím je. Přesvědčím je, že jsem na lovu.“

Jens přikývne a ona odjíždí. Za několik sekund je její bunda jen rozmazanou skvrnou a pak je náhle pryč, jako kdyby prostě prošla jako duch zdí a rozplynula se. Jens sedí na bobku připravený vyskočit, ale stehna ho bolí a navzdory tréninku by na místě usnul. Touží po šálku horkého sladkého anglického čaje a pak se tiše směje své vlastní slabosti. Ale no tak, Parkesi! Vzchop se. Pro tenhle drsný svět tě cvičili a tohle je, co chceš. Co potřebuješ. Abys to odčinil.

Každé prasknutí a lupnutí uprostřed zvukotěsného sněhu ho podněcuje k tomu, aby divoce vrhnul pohled do bílé pokrývky okolního světa, aby napínal uši, jestli neuslyší nějaký hovor, přibližující se kroky nebo lyže nebo cvaknutí kohoutku pistole. Ale kolem je jen ledová prázdnota, která jako by se nacházela za jeho očima a plula přes jeho zorné pole. Je v tomhle mléčném oceánu v podstatě slepý.

A pak se najednou z mlhy začne vynořovat něco temného. Mrkáním odhání mlžný opar. Je to Rumina bunda, která se rychle pohybuje směrem k němu a mezi odpichováním hůlkami na něj ta dívka vždycky zamává paží. Varování, aby se otočil a utekl?

Její hlas proráží hustý vzduch a volá: „Pojďte! Pojďte!“ Naléhavě na něj kyne, aby se dal do pohybu směrem k ní.

Anebo je to past? I navzdory činnosti jejich rozvědky může být ta dívka quislingem. Před norskými kolaboranty, kteří nosí Němcům informace, což vede k četným případům smrtící zrady, je už varovali. Domácí odboj je infiltrovaný zdánlivě „pravými“ loajalisty, kteří mají na svědomí spoustu spojeneckých agentů lapených do sítí a postavených před popravčí četu. Anebo ještě hůř – nejdřív dlouhé mučení a pak teprve smrt.

Jens je nucený se ve zlomku vteřiny rozhodnout; k tomu byl cvičen, rychle zariskovat, vědět, jak přečíst lidi a poznat, komu může věřit. Ale není to exaktní věda. Usuzuje, že její hněv a popuzenost nejsou jen předstírané, že by na něj určitě byla milejší, kdyby měla v úmyslu ho k sobě nalákat a svou kořist pak předat Němcům. Když nic jiného, dělá to vznětlivé uvítání Rumi opravdovější.

Jens se zdvihne a zamíří směrem k ní. Dostává se blíž a vidí, že její srdcovitý obličej je čímsi jiný, rozzářený.

„Našla jsem ho,“ sděluje mu dychtivě. „Našla jsem vašeho partnera. Je naživu.“

4

Dům a domov

Hops, 10 kilometrů jižně od Bergenu, 2. ledna 1942

Cítí, že má prsty od prachu a rozpraskané, a znovu zkoumá svou kdysi hladkou kůži. Poslední kus nejlepšího rodinného porcelánu je důkladně uložen do lodní bedny na čaj. Tu Gunnar brzy odvleče na velkou půdu, kde bude bezpečně uložena, aby ji tam žádné všetečné ruce nenašly, spolu s rodinným nábytkem a hromadou olejomaleb, které až do nedávna zdobily široké schodiště a zdi vstupní haly. Přidají se k ní také spousty alb s fotografiemi, jež podrobně zachycují celé generace, v zimě i v létě, v Bergenu i okolí. Je to jako cpát lidi do skladu, pomyslí si.

Zhluboka si povzdechne, což je ostatně jediný souvislý zvuk, který z ní v poslední době vyšel. Až bude rodina pryč, nebude to stejné. Lauritzenovi žili v tomhle velkolepém starém domě skoro století a ona z toho dobrou čtvrtinu. Ať už se na to člověk podívá, jak chce, rodinu vystěhovávají, i když samozřejmě Lauritzenovi rozhodně nezůstanou bez domova – jen se nastěhují do svého letního příbytku na pobřeží, menšího, ale pořád dvakrát většího než jakýkoli dům, kde ona jako dítě bydlela. Je nicméně bolestné pomyslet si, že tohle rodinné sídlo obsadí vetřelci.

Ona ale zůstává. Tak je to dohodnuto. Ať už tenhle dům obsadí kdokoli, zjevně trval na tom, že tam má zůstat hospodyně, prý pro „hladký přechod“. Bylo to napsáno v pokynech, jako jakýsi kompliment či úplatek, ale ona ví, že ve skutečnosti nemá na vybranou. Buď zůstane a bude obstarávat to, co budou nacističtí okupanti chtít, anebo bude bez práce a domova. Co by ve svém věku dělala? Padesát šest není vhodný věk na to, aby člověk začínal znovu. Ano, mohla by získat místo v jednom z hotelů v Bergenu, ale většina z nich je stejně plná nacistických úředníků a důstojníků, kteří si tam užívají. A navzdory rokům zkušeností by skončila jako pokojská, jíž by rozkazovala nějaká mladá dívka vysoko nad ní. Lepší zůstat na místě. Po pětadvaceti letech zná každý centimetr tohohle krásného domu. Miluje každou cihlu. Když už tady není rodina, musí ho chránit před tím loupeživým vpádem ona, musí ho uchovávat v pořádku do doby, než se do něj Lauritzenovi vrátí. Než se jim všem Norsko vrátí. Pokud se ho tedy někdy podaří získat zpátky.

Mezitím si znovu říká, že musí být trpělivá a nesmí se nechat vyvést z míry, musí říkat správné věci tomu správnému muži v uniformě a vždycky se nenápadně ztratit, když to od ní bude požadováno. Ale nedělala tohle všechno zručně celých pětadvacet let? Je přízrakem ve vlastním domě.

Když ale balí poslední kus porcelánu do novin a otírá si prach, který se jí usadil na vráskách kolem očí, přemítá o tom, v jaký typ domova se to tu promění. A jestli to, za nějaký čas, bude jako domov vůbec ještě vypadat.

5

Anděl ve službě

Bergen, 2. ledna 1942

Rumi

Okamžitě vidí, že rameno je vykloubené a předloktí velmi pravděpodobně zlomené. To, že ten člověk, Karl, dokázal sám urazit polovinu cesty dolů z hory, je jen důkazem jeho síly, pomyslí si Rumi s jistým soucitem. Dokáže aspoň jít, když už u něj jízda na lyžích nepřipadá v úvahu.

Rumi ustoupí a pozoruje, jak si ten první, Jens, dává oba páry lyží na ramena a druhou paží chytí svého partnera, zatímco ona se ujímá jednoho z těžkých batohů. Z hory už se dostali dost nízko, aby se mohla Rumi dál ubírat po známé stezce a vést je, i když už světla ubývá. Obě pouzdra s nákladem se rozhodli zakopat a vrátit se pro ně zítra. Zbytek nechají na soumraku a štěstí.

Trojice sestupuje směrem k městu a zastaví se, aby si odpočinula, když vtom si Rumi všimne, jak sebou Karl škubnul bolestí. Možná je ta fraktura horší, než odhadovala. I tak jí nepřijde moc reálné vydat se přímo do onoho bezpečného domu. Karl potřebuje doktora, oznámí jim, a oba potřebují také jídlo a teplo. A ačkoli si muži uvědomují značné riziko odhalení, ani jeden z nich proti její nabídce pomoci nedokáže nic namítnout.

„Sundejte si bundy,“ říká jim Rumi rázně, „a půjdeme společně městem. Jestli nás zastaví nebo se nás budou na něco ptát, nechte mluvit mě. Jste moji bratranci z Osla a přijeli jste pracovat pro mého otce, jasné?“

I když je odpoledne teprve v půli, tma se rychle blíží. Soumrak jim však pomáhá splynout. Rumi se proplétá temnými úzkými uličkami, vyhýbá se rušné křižovatce Torget a projíždějícím tramvajím, které vrhají ze svých vozů světlo na chodce. Právě tam se shromažďují šedozelení nacističtí vojáci spolu s příslušníky norské policie v tmavě modrých uniformách – oficiálně zvané Statspolitiet, lidově podle své zkratky stapo –, která s Němci spolupracuje. Cestou všichni tři předstírají živou konverzaci, jak by se čekalo od přátel, kteří vesele spěchají k příjemně horkému domácímu krbu. Z obou stran podpírají Karla, jenž kráčí značně nejistě.

Kousek od centra směrem k přístavišti jsou dlážděné ulice, jež stoupají k uličce Strangebakken, skoro opuštěné. Rumi se ale i tak nenuceně rozhlédne, aby zkontrolovala oba konce téhle úzké uličky, než zpomalí před jedním modře natřeným domem. Jakmile jí to přijde bezpečné, tiše vklouznou do průchodu mezi dvěma dřevem obloženými domky, jenž vede na úhlednou, ale zjevně frekventovanou zeleninovou zahradu, kterou mají oba domky společnou. Okna jednoho z domků jsou potemnělá, ale ze zadní části vedlejšího domku vychází maličký proužek umělé záře a ten pohled rozdmýchá žhavé uhlíky kdesi hluboko v Rumině nitru: Marjit je doma. Teď už budou v bezpečí.

Vede muže do zadní místnosti, která je obývacím pokojem a kuchyní zároveň, a ztuhlé šlachy v jejím těle se okamžitě uvolní. Navzdory Rumině pochmurné náladě útěcha z toho, že je zase zpátky doma, způsobí, že její vnitřní led začne tát. Vzduch je tady prosycen vůní dušeného rybího masa a plotna je stále teplá. Hilde, jejich mladá, mírně vzpurná a často líná pomocnice, už dnes odešla, ale na sporáku každý večer nechává večeři pro Rumi a jejího otce. I když je zahálčivá, dokáže zručně vytvářet poživatelné pokrmy ze ztenčujících se přídělů potravin, na něž jsou nyní všichni Norové odkázáni.

„Tati? Tati?“ volá Rumi, ale nikdo neodpovídá. Pravděpodobně je ještě v loděnici anebo hraje karty s ostatními muži, kteří v přístavu pracují. „Dobře, tudy.“ Uvádí ty dva do útulného obývacího pokoje, přesvědčuje je, aby si svlékli své provlhlé oblečení, a oni, jako děti příliš zmrzlé na to, aby přemýšlely, poslechnou. Každému dá deku a za několik minut horký ostružinový čaj. Přiloží do kamen a sleduje, jak se s třasem vrací do jejich těl život a jak začínají navazovat kontakt s konečky svých prstů na rukou a na nohou.

„Vrátím se za minutku,“ říká Rumi a pak, když si na Jensovi všimne zřetelného znepokojení, dodá: „Dojdu pro pomoc, kvůli té ruce.“

Myslí si, že je to past, pochopí. Teď bude pořád každého podezřívat, než se dostane tam, kam míří; ustavičně musí čekat zradu.

Je překvapená zjištěním, že její předchozí hněv maličko zmizel, když má teď před sebou úkol. Připomíná si, že nemůže být rozzlobená na tyhle dvě zimou se třesoucí duše – každopádně ne přímo. Ti dva se jen ocitli v její palebné linii, zatímco se snažila namířit svůj hněv proti válce a nacistům, a má-li být zcela upřímná, tak i proti celému odboji, který zlákal jejího budoucího manžela do té míry, že ho to stálo život. A ještě hůř, její vztek se v uplynulých týdnech rozšířil na celý svět. Ale tihle muži, kteří se tu choulí a nasávají z ohně každou unci tepla, teď potřebují pomoc a samotný pohled na ně jí pomáhá překonat zlost.

Možná trochu jihne? Ne, nikdo nemůže obviňovat Rumi Orlstadovou z toho, že by dokázala jihnout. Ne od té doby, co Magnus zahynul.

Rumi vyjde ven, přejde pár metrů k vedlejším dveřím a zaklepe v nacvičeném rytmu na dřevo. Závěs na skleněné tabulce sebou škubne, následovaný obličejem anděla v pootevřených dveřích. Pokožka má daleko k andělské, je mírně odulá a vrásčitá, nahoře s krátkými neposlušnými vlasy, které s věkem získaly bílošedou barvu. Ale pro Rumi představuje Marjit Saboová všechno, co ji více než deset let drží jako člověka pohromadě a poslední dva měsíce naživu. Ona je anděl.

„Pojď dál, pojď dál,“ naléhá na ni s tázavým pohledem postarší žena. „Mám tu trochu nepořádek – myslela jsem si, že přijdeš až později?“

U kohokoli jiného by jí daný tón připadal trochu příkrý, ale Rumi zná důvěrně Marjit i její chování, jako kdyby byla její dcera. Takhle se tahle žena prostě chová. V minulosti ji Marjit svými radami vedla a zároveň častokrát plísnila. Rumi byla od patnácti let bez matky a reagovala na to tím, že se vzpírala a trucovala. Ale vždycky si odpustily, na všechno zapomněly a navzdory věkovému rozdílu sedmadvaceti let zůstaly nejlepšími kamarádkami.

„Ano, domlouvaly jsme se na osm hodin,“ potvrdí jí Rumi. „Ale něco se stalo. Potřebuju tvoji pomoc. Hned teď.“

Spěšně ženě vysvětlí, oč jde, a Marjit zahrabe v dřevné truhlici, vytáhne těžký bavlněný pytlík a posbírá do něj několik dlouhých odstřižků látky. „Tak jdeme,“ rozhodne a její vysoké líce jsou zardělé od dřeva hořícího na roštu.

Vejdou do vedlejšího domu, do chodby domova, kde Rumi prožila dětství, a všimnou si, jak sebou Jens při Marjitině příchodu viditelně škubne, oči bílé a doširoka otevřené jako překvapená liška.

„To je v pořádku,“ uklidňuje ho opět Rumi. „Je tady, aby vám pomohla. Můžete jí věřit.“

Karl začal dřímat, ale vzbudí se a zúpí, když Marjit manipuluje s jeho pravou paží a zjišťuje škody. Marjit není lékařka, ale za velké války jezdila tři roky se sanitkou po bojištích Francie. V poraněních se proto vyzná. A vždycky má, bůhvíodkud, zásoby, které jí umožňují pomoci těm, kteří nemohou otevřeně přijít k doktorovi, což jsou obvykle židovské rodiny nebo agenti na útěku.

„To rameno bych s pomocí dokázala vrátit zpátky,“ říká. „Ale jsou tam dvě zlomeniny, které je třeba reponovat, a k doktoru Torgersenovi se dostaneme nejdřív zítra. Můžu pro vás nanejvýš udělat to, že to zpevníme a znecitlivíme. Rumi, nemáš nějakou brandy nebo akvavit?“

„Možná,“ odpoví a hledá v nízké skříňce v jednom z rohů místnosti. „Ano, tady, ale obojího jen trochu.“

„Pak to vypotřebujeme všechno. Tvému otci to určitě vadit nebude,“ nařizuje Marjit.

Karl je dost při vědomí na to, aby chápal, co ho čeká, a ví i o bolesti, kterou bude cítit, než přijde úleva; pomalu pije alkohol, jako když poslušné děcko polyká medicínu. Marjit ho pokládá na tkanou rohož na podlaze a přikazuje Jensovi, aby ho držel za nohy, a Rumi, aby jednou rukou pevně chytila Karlovo zdravé rameno a druhou sevřela jeho prsty a utěšovala ho.

Karlovy oči se rozšíří, ale brzy se propadá do jiného světa, když ho Marjitin hlas konejší a následně pak spolu s ním tiše počítá: „Raz, dva, tři!“ Jedním zručným pohybem žena škubne ramenem dolů a zacvakne ho zpátky do jamky. Všichni uslyší křupnutí, Karl sebou divoce trhne a Rumina dlaň vyletí k jeho ústům, aby ztlumila bolestný výkřik. V další vteřině Karl znovu ztratí vědomí, je bezvládný a potichu.

„Chudák,“ vyjadřuje Marjit svůj soucit, ale Karlova netečnost jí umožní dostat jeho paži do náležité pozice a přivázat ji pruhy látky k tělu.

Jens se opře na pohovce a Rumi vidí, jak zář od ohně zvýrazňuje onu bílou masku, která se momentálně rozprostírá po jeho obličeji; hlad, nevolnost a vyčerpání dohromady.

„Jak daleko je to do toho bezpečného domu?“ zeptá se ho. Je v jejich silách i v povaze pomáhat odboji, ale nechat se načapat se dvěma odbojáři v domě, to se rovná sebevraždě. Němci jsou všude.

„Na druhé straně města, za přístavem,“ prozradí. „To je v pořádku, já už nás tam nějak dostanu.“

Marjit je ale ohledně svého pacienta nekompromisní. „Do rána ho rozhodně nikam přesouvat nemůžete. Rumi, je místnost na půdě volná?“

„Ano, ale mrzne tam.“ Rumi rychle uvažuje. „Karl může mít můj pokoj a já budu dneska spát tady.“

„Perfektní,“ souhlasí Marjit. „A tenhle“ – ukáže na Jense – „může jít ke mně domů a já budu spát tady s tebou, Rumi, pro případ, že by se Karl vzbudil. Předpokládám, že máte zbraně?“ zeptá se Jense. Ten přikývne a vytáhne z bundy pistoli.

„Vy si nechte svoji a já si půjčím jeho.“ Pohlédne na bezvládného pacienta, který spí jako nemluvně na podlaze.

„Ale…,“ chystá se Jens protestovat.

„Nepřežila jsem celou světovou válku tak, že bych nikdy nevystřelila ze zbraně,“ odpoví Marjit vzdorovitě. „A rozhodně jsem vždycky mířila na správného nepřítele. Vrátím ji, slibuju.“

Rumina hrdost na nespoutanou statečnost její přítelkyně překonává její únavu; ta odvaha skrytá v tom malém, podsaditém těle. Kdo potřebuje armádu tvořenou tisíci, když má člověk lidi jako Marjit Saboová, kteří fungují jako cihlová bariéra proti Adolfu Hitlerovi?

Peder Orlstad prochází dveřmi ve chvíli, kdy Rumi podává Jensovi talíř s rybím gulášem.

Jak je pro něj typické, otce to z míry nevyvede. „Tak jsi je našla?“

„Ano, ale ne na místě, kam jsi mě poslal – a počty ti taky moc nejdou, tati,“ odsekne Rumi, i když skutečnou popuzenost se jí vykouzlit nepodaří. Poslední rok a půl je naučil, že zpravodajské informace jsou jako tichá pošta a že jedno podřeknutí může být smrtící.

Peder se chová k Jensovi jako k dávno ztracenému bratranci, kým on předstírá, že je. Společně vynesou Karla po úzkých schodech nahoru do postele, pak se podělí o několik posledních hltů brandy, načež Jens popřeje dobrou noc a zamíří do vedlejšího domu k Marjit.

Zaváhá s rukou na klice. „Děkuju, Rumi,“ řekne tiše. „Jsem opravdu vděčný za vaši pomoc. Oba jsme.“

„Dělám to pro svou vlast, pro Norsko,“ odvětí Rumi a nechce, aby to znělo nevrle, ale když se slyší mluvit, přesně takhle to zní.

„Já taky,“ odvětí Jens a zmizí ve dveřích.

Rumi stojí před konvicí, z níž se kouří, a přemýšlí o jeho odchodu. Je to vysoký blonďák, dobře stavěný, s těma nejsvětlejšíma modrýma očima; určitě vypadá jako Nor. A přesto mluví jejich jazykem zvláštně, jako kdyby si jeho ústa musela cestu kolem těch zvuků ohmatávat. Zraněný Karl je nepochybně norského původu, to je zjevné z jeho přízvuku, ale Jense si Spojenci možná vybrali kvůli jeho nordickému vzhledu, aby do téhle operace dobře zapadl. Něco na něm ji znepokojuje, ale ona nedokáže přijít na to co. V každém případě na tom nezáleží; ráno bude pryč, a i když ho možná někdy zahlédne na rybím trhu, bude to jen z dálky. A zanedlouho bude pravděpodobně na nějaké misi na severu, kde je odboj nejaktivnější. Ale pro dnešní večer už to stačí, říká si. Hlavně aby nás nechytili při přechovávání nepřátelských agentů, neodvlekli na německé velitelství a pak nás nečekal pochmurný osud v koncentračním táboře Grini. Klid, je třeba postupovat po malých krůčcích.

6

Opětovné shledání

Bergen, 3. ledna 1942

Jens

„Á, tady jsi.“ Jens je nabitý energií, má za sebou víc hodin nepřerušovaného spánku než za celé měsíce. Už je vzhůru a rozbíjí vajíčka do pánve v Marjitině kuchyni. Při cvaknutí petlice na dveřích sebou škubne, ale zase vydechne, když dveřmi vstoupí známá tvář. „Kávu? Vypadáš, jako bys na nějakou opravdovou měla chuť.“

„Jsem ráda, že se tu chováš jako doma,“ zavtipkuje Marjit, přitočí se k němu a vykládá čerstvá vejce, která přinesla z kurníku.

Jens se otočí a sehne se, aby vzal tu malou ženu do svých dlouhých paží. Pevně si k sobě její tělo přitáhne, aby ji dlouze objal, a důkladně ji políbí na vlasy. „Ach, to je tak dobře, že tě zase vidím, teto Marjit.“ Odtáhne se. „Ačkoli jsi mě trochu vylekala, když jsi tam včera v noci přišla – nečekal jsem, že tě uvidím tak brzy.“

„Já taky ne. Asi nějaká shoda náhod.“

„Nevěděl jsem, jestli to mám prozradit, nebo jak moc je to bezpečné,“ pokračuje Jens. „Nakonec jsem usoudil, že bude nejlepší mlčet a počkat, až si budeme moct promluvit o samotě.“

Marjit přikývne. „Obvykle bych to označila za dobré rozhodnutí, ale za Rumi a Pedera se můžu zaručit – jsou to pevní a věrní stoupenci odboje. Rubio taky. Nikoho lepšího v Bergenu nenajdeš. Můžeš jim věřit.“

Při hovoru jedí a probírají život, válku a dopad na jejich rodiny roztroušené po Norsku i doma v Anglii.

„Tak jak se daří mé sestře? Užívá si života v Londýně?“ zeptá se Marjit mezi doušky té nejlepší kávy, jakou za celé měsíce okusila, kávy se skutečnou sedlinou. Jens ji před chvílí vytáhl ze své torny.

„Matka je v pořádku,“ říká Jens, i když snaha o loajalitu před zasvěceným pohledem jeho tety neobstojí. Pomalu vyfoukne vzduch z tváří. „No, jestli to chceš opravdu vědět… Zuří kvůli tomu, že jsem se stal dobrovolníkem, a myslí si, že ‚svůj díl‘ už jsem odvedl. Nechápe, proč by se měl někdo chtít znovu vystavovat nebezpečí.“

„Ví, že spadáš pod oddělení pro zvláštní operace?“

„Co myslíš?“ Jens se sotva odvážil přiznat rodičům svůj záměr vrátit se do aktivní služby, natož že se chce stát součástí tohoto oddělení, známého pod zkratkou SOE, specializované tajné skupiny, která má působit chaos a škodit tak Němcům. Skupiny, která pracuje s výbušninami a zbrojním arzenálem a která bohužel již ztratila mnoho agentů.

„A tvůj otec?“ Marjit vytře naoranžovělý žloutek bramborovou plackou a požitkářsky si olízne prsty.

„No, znáš ho. Víc se zajímá o svůj byznys a své noviny, i když všude kolem padají bomby,“ odpoví Jens s pohrdáním, které nedokáže zakrýt. „Ale je to Brit. Nečekám od něj, že by cítil oddanost k Norsku. Ale moje matka…“

„Nebuď k ní tak tvrdý, Jensi.“ Marjit sklízí talíře a sahá do skříňky, jež jí slouží jako spížka, pro malý bloček sýra, který tam schovává. „Odešla z Norska už dávno a od té doby sem jezdila jen na dovolenou. Když tady člověk opravdu nežije, těžko si představí, jaké to je vidět ty německé zmetky, jak si vykračují po Bergenu, jako kdyby jim to tady patřilo.“

„Ale ty jsi taky odjela, Marjit,“ vzpomíná se smutkem Jens. „A vrátila ses.“

„Já se ale nevdala a nenásledovala milovaného muže do jiné země,“ upozorní kousavě. „V mém případě to bylo jen do kopců.“ Jens vidí, jak se Marjit odmlčí a je náhle hluboce zamyšlená. A pak si všimne, jak se její tyrkysové oči – úchvatné na pozadí její bledě růžové pokožky – začínají zalévat slzami. Marjit to okamžitě zamluví rázným: „A kromě toho, Kirsten už od dětství nesnášela zimy a já je milovala! Takže je to vlastně dobře.“

Jens cítí, jak její hravé oči náhle zvážní a ulpí na jeho obličeji na tak dlouhou dobu, až on nakonec řekne: „Co se děje?“

„Jak se opravdu cítíš, Jensi? Po Dunkerku?“

Jens si automaticky položí ruku na levé stehno a podrbe se na kůži pod kalhotami. „Je to v pořádku. Doktor říká, že se to hezky spravilo, jen to dost často bolí.“

Marjit si mírně skousne spodní ret a dá tím najevo, že se nenechá oklamat. „To jsem neměla na mysli a ty to víš.“

„Srovnávám se s tím,“ říká a jeho oči se soustředí na prázdný šálek před ním.

„Bude to nějaký čas trvat.“

„Někoho jsem zabil, Marjit. Dobrého člověka. Myslíš, že se z toho může člověk úplně zotavit? Nejsem si ani jistý, jestli bych měl.“ Než mu jeho teta stačí vyjádřit dobře míněný soucit, Jens se stáhne do sebe a soustředěně se nadechne. „Času se nám nedostává, pokud máme ty zatracené Němce zastavit dřív, než zničí Norsko a zbytek Evropy. Já jsem naživu a teď tu mám práci. Každý musí čelit tvrdým pravdám – a já nejsem jiný. To nejlepší, co můžu odteď dělat, je omezovat škody.“

Je zřejmé, že ani jeden z nich se nedal jeho siláckými řečmi přesvědčit; oba vědí, že spravit je třeba víc než jen kosti, ale Marjit se slabě usměje a prohrábne mu vlasy. On má chvíli pocit, že je mu zase osm. A nevadí mu to, protože Jens Marjit vždycky zbožňoval; vzpomínky na léto, které v dětství opakovaně trávil na statku kousek na sever od Bergenu, patří k jeho nejcennějším. Kdykoli je s ní, je tak nějak přesvědčen, že je celým Norem, a ne jen míšencem, a tudíž podvodníkem, jak se často cítí – nebo je nucen se cítit. V myšlenkách okamžitě přejde k té dívce odvedle: odvážné, ale dopálené.

„Ano, ano, samozřejmě.“