Román vznikl za podpory:

Copyright © Tereza Boučková, 2024

ISBN 978-80-207-2253-9

Obsah

Andulce

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

Andulce

I

Je večer, je zima, tma, mrzne. Před domem v naší ulici zastavují hasiči a chvíli po nich záchranka. Auta výstražně blikají. Němě, bez sirén. Působí to tím hrozivěji.

Vyskakují z nich muži. Přidá se k nim žena, která se odlepila od dveří našeho domu. Utvoří spolu hlouček a něco si vzrušeně říkají. Žena ukazuje nahoru k vyšším patrům. Všichni se tam dívají. Pak vtrhnou do domu. Chodbou zní dupání, hlasy. Vzdalují se a přibližují.

Stoupnu si do předsíně, nastražená. Snažím se ze zvuků pochytit, co se v domě děje.

Crrrrrrrr… Vyleká mě můj vlastní zvonek.

Ne, nemám od bytu slečny Epsteinové klíč.

A co právníci o patro výš?

Běžím se ženou k právníkům o patro výš. Je to rychlejší než čekat na výtah. To oni uzavřeli se všemi nájemníky nové smlouvy, když dům dostal po letech restitučního procesu pan Kohn. Všichni museli dát právníkům do sejfu náhradní klíč od pronajatého bytu, všichni.

Jen slečna Epsteinová ho nedala. Ne, nikdo od ní klíč nemá. Ani tahle žena, která hasiče a záchranku zavolala a která o slečnu Epsteinovou poslední dva tři měsíce pečuje. Chodí s ní na pochůzky nebo procházky. Někdy jí donese oběd. Žena má klíč jen od domovních dveří. U bytu zazvoní, čeká. Slečna Epsteinová ji dlouho pozoruje špehýrkou. Pak se dveře bytu pootevřou; jsou na řetěz. Po jistém váhání řetěz pomalu a jakoby nerada vysune a pustí ženu do předsíně.

Teď už ale dva dny nic. Slečna Epsteinová nereaguje na zvonek ani na telefon. Z bytu se neozývá žádný zvuk. V oknech se nesvítí.

Ne, v tomhle domě nemá nikdo od jejího bytu klíč. V tomhle domě o ní nikdo nic neví. Tato téměř osmdesátiletá žena se nikdy s nikým nezastaví, nepopovídá. Na nikoho se neusměje. Na pozdrav neodpoví, a když, tak jen něco neurčitého sykne nebo zamumlá. Žene se do svého bytu a tam se zavře. Nemá přátele, nemá kamarádky. Nemá a nikdy neměla muže, děti. Až teď při psaní románu se dozvím, jaké má jméno, dokonce křestní. Jmenuje se Alena. Jako malé jí říkali Aťka.

Z ulice zní nervózní troubení v zácpě uvězněných aut. Ztichne, až když přijede policie a pomůže odtamtud řidičům vymanévrovat. Ulici uzavře. To už hasičská plošina s mužem v černém, co drží v jedné ruce baterku a v druhé kufřík s nářadím, stoupá k druhému patru. Než vyrážet fortelné vchodové dveře, je šetrnější dostat se do bytu oknem.

Stojím venku. A se mnou pár dalších zmrzlých zvědavců. Hledíme nahoru. Na stoupající plošinu, na dům, na nebe. Myslím na slečnu Epsteinovou, na Aťku. Ta něžná zdrobnělina mi k ženě, u které jsem málokdy viděla úsměv nebo vstřícnost, nepasuje.

Je poslední, kdo k tomuhle domu celý můj život patří. Já v něm žiju od narození, šestašedesát let. Ona ještě dýl. Já mám dlouhou absenci z doby, kdy jsem bydlela s mužem a dětmi na venkově. I tehdy jsem sem ale jezdila, za maminkou; pořád jsem tu nějak byla.

Pan Kohn se tu narodil. Když se stal po desítkách let majitelem domu, umožnil mamince přestěhovat se z velkého bytu v prvním patře, kde jsme s ní my, její tři děti, bydlely a později se rozutekly po světě, do maličkého bytu v přízemí. O nějaké roky později jsem si proti ní pronajmula stejně maličký byt i já.

Kužel světla právě olizuje temná okna bytu slečny Epsteinové v druhém poschodí. Muž v černém ukáže na krajní vpravo. Plošina se tam s ním vydá. Je to francouzské okno ohraničené nízkým kovovým zábradlím. Tohle okno…

Muž přeleze na římsu a skrčí se tam. Hledá v kufříku s nářadím. Chvíli něco u okna kutí. Ozve se křupnutí skleněné tabule a šramot, jak muž sklo vyndává. Mávne dolů. Je to signál pro příslušníky policie, zdravotníky i ženu, co poplach způsobila. Všichni ihned vrazí do domu. Muž v černém namíří svou baterku do tmavého bytu. Tiše v něm zmizí.

Jdu domů. Nechci tu s ostatními čekat na verdikt o životě nebo smrti jedné osamělé staré ženy. Jdu domů, ale nejsem tak nad věcí, tak uvědomělá a vznešená, abych nesledovala, co bude dál. Nerozsvítím. Zůstanu stát uprostřed svého jediného pokoje a s napětím hledím oknem na ulici.

Myslím na slečnu Epsteinovou. Srdce mi tluče.

Stará paní Epsteinová, maminka Aťky, se belhá domem. Tedy paní Epsteinová to je, ale stará v době, co si ji pamatuju, asi nebyla. Určitě byla tehdy o dost mladší, než jsem já teď.

Paní Epsteinová za sebou těžce táhne, doslova vleče nohu. Vypadá to, jako když panence ve vzteku jednu nohu utrhnete a pak se vám ji přes všechnu snahu podaří přišít jen tak, že sotva drží. Její noha vypadá, jako když k ní vůbec, ani trochu nepatří. Ale utrhnout a zahodit se taky nedá.

Paní Epsteinová je ukrutně silně nalíčená. Tvář má pokrytou tunou líčidla a přísné úzké rty jsou obtažené ostře červenou rtěnkou. Obličej, co vypadá jako maska, lemují ukrutně silně odbarvené vlasy, zastřižené na páže a ulízané u hlavy, s pěšinkou na straně.

Tato paní je vždycky perfektně oblečená. Její rodina snad kdysi, před válkou, mívala módní salón a ona v něm pracovala jako administrativní síla a snad i manekýna. Snad. Kdysi…

Teď má na sobě jemnou letní halenku s krátkými rukávy. K tomu zelenočernou plisovanou kostkovanou sukni. Vidím to před očima úplně přesně. Má k tomu nádherné černé lakýrky, které jí děsně závidím. Paní Epsteinová ukrutně voní. Silný parfém nedokáže překrýt nepříjemný odér, který ji obklopuje. Tehdy jsem nevěděla, že je to odér unikající moči.

První máj, první máj, jásá celý kraj… zpívám paní Epsteinové písničku, kterou jsem se právě naučila ve školce. Ta školka je v honosném domě na smíchovském nábřeží. Ráno mě tam vodí brácha. Je o čtyři roky starší. Má nakázáno vést mě za ruku, ale vždycky jde pár metrů přede mnou. Strčí mě za dveře domu a mizí. A my dětičky si pak jdeme se soudružkou učitelkou hrát a zpívat na ostrov, co je naproti, za zdymadlem. Říká se mu Židák.

První máj, první máj… Zpívám paní Epsteinové čistým, něžným hláskem malé holčičky. Je odpoledne, teplo, svítí slunce, je se mnou máma. Držíme spolu těžké vchodové dveře a čekáme, až se vybelhá ven z domu. Sune se nekonečně hlemýždím tempem za pomoci francouzské hole a dcery Aleny, Aťky.

Trvá to, než zdolá osm schodů z haly v prvním patře ke dveřím, které jí držíme. A to má před sebou ještě poslední čtyři schody na ulici.

Jo, v domě je výtah, krásný, vyložený dřevem, a dokonce s polstrovaným sedátkem a zrcadlem nad ním. Jenže je léta nepojízdný. Přece ho Obvodní podnik bytového hospodářství Prahy 5, kterému po komunistickém převratu dům připadne, kvůli jedné kulhavé odbarvené prvorepublikové manekýně neopraví!

Když chce jít paní Epsteinová ven, na vzduch, na slunce, musí to dokázat. Musí sejít šestašedesát schodů. A pak je zase vyjít zpátky. Cestou tam i zpátky si odpočine na sedátku ve výtahu; naštěstí se jeho dveře dají otevřít.

Posedět si v nepojízdném výtahu, jaké blaho.

Když nabere sílu, pokračuje dál. Drží se hole a dcery, která už žádná holka není. Možná jí je tolik, co mojí mámě, spíš trochu míň, nevíme. Mámě je třicet.

Paní Epsteinová za sebou táhne nohu v černé lakýrce. Když vidím botu zblízka, celou poškrábanou a zprohýbanou, už jí ji nezávidím. Můj pohled se upne na ruku.

Paní Epsteinová má na předloktí, co jí čouhá z halenky, napsaná čísla. Proč? Proč si píše čísla na ruku? Na kůži. Co je to za způsoby? Když jsem jednou přišla počmáraná ze školky, hnala mě máma ihned s kartáčem do koupelny.

Přestanu zpívat. Koukám na ruku s čísly a chci se paní Epsteinové zeptat, proč je tam má? Proč si je neumyje?

Něco uvnitř mě zarazí. Nezeptám se. Mlčím. Držím se mámy.

Je první máj a jásá celý kraj.

S mojí nejlepší kamarádkou Hankou z vedlejšího domu, který je o dvě patra vyšší než ten náš a ona bydlí úplně nahoře, vymyslíme, že mi ze svého okna pošle na provázku tajný dopis. Já ho na našem balkóně v prvním patře zachytím, napíšu tajnou odpověď a ona ji pak vytáhne zpátky k sobě. Budeme se tak odteď na všem domlouvat, žádná ségra ani žádnej brácha nás nebude šmírovat, poslouchat, nebude se nám posmívat.

Jenže Hanka nic nevymyslí, natož aby to bylo tajný. Chodí do čtvrtý a nemá fantazii. Ale po škole lítá po parku až do večera stejně jako já, tak spolu šíleně nejvíc kamarádíme. Já už chodím do pátý a nedávno jsem složila první básničku.

Maminka je pícha moje

dám jí třeba srdce svoje

dám jí i svůj krajíc chleba

jen aby byla sita

z pšenice neb žita.

Já půjdu třeba proti celému světu bojovat

s holýma rukama

a kdyby vyhrával ten svět snad

já budu bojovat

aby máma

moje máma

žila v lásce, míru a svornosti

a měla všeho hojnosti…

Jasně že si s vyjmenovanými slovy hlavu nelámu. Básničku podepíšu nejdřív příjmením s rozmáchlými uměleckými kudrlinkami, a teprve pak jménem. Položím ji v hale na jídelní stůl, aby si ji máma přečetla a byla dojatá. Položím papír, vytržený ze sešitu s básničkou doprostřed stolu, aby si moje máma básničky všimla a byla na mě… pišná.

A ona běží jako vždy pozdě do práce a ve fofru hodí na stůl stovku a na papír s básničkou naškrábe velkými písmeny špatně ořezanou tužkou: CHLEBA SEJRA NA STROUHÁNÍ MÁSLO MLÍKO…

No, jasně že to všechno odpoledne koupím a k tomu si koupím dva nanuky a lékořicové pendreky. Tajný dopis napíšu za Hanku sama. Stejně je to jen jedno sprostý slovo pro případ, že nám poštu zabaví ségra nebo brácha. Hanka má taky dva starší sourozence, stejně jako já. Pořád se před nimi musíme mít na pozoru.

Napíšu jedno sprostý slovo, to stačí. Jde přece o to, jestli bude pošta fungovat. Bude, musí fungovat!

Dám dopis Hance. Běží s ním do pátého patra, kde bydlí. Má od rodičů přísně zakázáno otvírat okno a čouhat z něho dolů, i když jsou doma. A když doma nejsou, tak to má ještě zakázanější.

„Letííí!“ volá na mě a čouhá ven, jak nejvíc to jde, a přitom hází dolů provázek s dopisem. Jenže pofukuje, fouká. Provázek je tenký a dopis, jeden list papíru, je moc lehký na to, aby slétl dolů, a ještě přitom zahnul doprava na náš balkón, jak má v zadání. Hanka ho vytáhne a na chvíli zmizí v bytě. Když se v okně objeví znovu, je k dopisu přivázaná kostkovaná kuchyňská utěrka. A pak že nic nevymyslí.

„Pouštííím.“ Hanka čouhá a volá znovu. Stojím venku na ulici a napjatě se dívám nahoru. Jo! Sice sebou utěrka s dopisem plácají ve větru a dělají vrtule, ale vopravdicky míří dolů, a dokonce se vychylují k našemu domu, k balkónu, jupíííí.

Chci se rozběhnout domů, když spatřím, jak se naše tajná pošta zachytí za kovové zábradlí balkónu slečny Epsteinové nad námi. (Paní Epsteinová z domu zmizí, ani nevím, kdy. Prostě se tam už nějakou dobu nebelhá, ale já to neřeším.) Hanka provázkem škube, marně. Přetrhne ho, sakra. Utěrka s dopisem jsou u slečny Epsteinové na balkóně.

„Průůůser!“ křikne na mě Hanka jako bych to nevěděla. Čekám, až seběhne na ulici a spolu fofrujeme do našeho domu, ke dveřím slečny Epsteinové. Je pozdě odpoledne, určitě už bude doma.

Zvoníme na její zvonek. Nutně potřebujeme utěrku. Za prvé mají Hančini rodiče v bytě absolutní pořádek a všechno spočítané, aspoň Hanka si to myslí. Všechno má u nich doma své přesné místo, nikde se nic nepovaluje, je to tam vypulírované a vyklizené jako v nemocnici a utěrky jsou v kredenci složené do komínků jako podle pravítka, a za druhé…

Hanka se bojí, že si rodiče chybějící utěrky všimnou anebo, a to je ještě horší, že ji zmerčí na zábradlí balkónu našeho domu, až budou večer kouřit z okna, a bude jasný, že čouhala. Až se její táta zase opije, a opíjí se pravidelně jednou za měsíc a tehdy je ze strašně moc hodnýho a spořádanýho táty šílenec a poděs, Hanku určitě zmydlí. Potřebujeme utěrku vrátit. Nutně.

Zvoníme na slečnu Epsteinovou; jo, žije už v bytě nad námi sama. Zvoníme na ni. Klepeme na dveře. Znovu zvoníme.

Vysvětluju oku, které se objeví ve špehýrce, proč tam s Hankou jsme. Vysvětluju, že Hanka je moje nejlepší kamarádka z vedlejšího baráku a hrozně nutně musí dostat zpátky utěrku, co nám k ní provázkovou poštou ulítla a leží u ní na balkóně, zaháknutá. Může nám ji přinést? Anebo nás pustí dovnitř a my si ji vezmeme samy? Je to hrozně moc nutný. Jestli Hanka utěrku mít nebude, dostane od táty děsnej nářez.

„To není balkón,“ promluví nakřáplým ženským hlasem zavřené dveře.

„To nevadí,“ vykřikneme s Hankou naráz.

„To je francouzské okno.“

„To nevadí.“

„Nedá se otevřít.“

„Proč když je to okno?“

Dveře neodpoví. Oko ve špehýrce zmizí. Je ticho. Konec audience.

„Ale my tu utěrku strašně, děsně nutně potřebujeme,“ řeknu zoufale.

„Jo, úplně strašně, děsně nutně,“ přidá se zoufale Hanka.

Čekáme, prosíme, prosíme a čekáme, že se nad námi dveře slečny Epsteinové smilují. Že se otevřou. Ale ne, nesmilují se. Zůstanou zavřené.

Jdeme pryč.

„HOVNO.“

Na každém schodu vykřiknu to jediný slovo z tajnýho dopisu.

„HOVNO.“

Zopakuje Hanka.

Čím víc schodů, tím víc přidáváme na hlase. Řveme.

„HOVNOHOVNOHOVNO.“

Jo. Táta Hanku zmydlí.

„Ať si Epštajnka trhne nohou!“ Přesně to řekne moje máma o nějaký ten rok později, když se nahoře na zdi naší koupelny objeví obrovský mokrý flek. Voda prosakuje z bytu slečny Epsteinové. Máma k ní běží, zvoní na ni, klepe, ale dopadne stejně jako my s Hankou.

„Máte prasklou vodu!“ volá na její dveře, ale ty se samozřejmě neotevřou, a dokonce ani nepromluví. Oko ve špehýrce? Máma nemá čas prohlížet si, jestli ji nějaké oko pozoruje nebo ne. Běží domů, k telefonu a volá na Obvodní podnik bytového hospodářství, OPBH. Hlásila tam sousedka soudružka Epsteinová prasklou vodu? Ne? Tak to teď hlásí ona. OPBH musí k soudružce slečně Epsteinové poslat instalatéra, aby s tím něco udělal; máme v koupelně na stropě i na zdi obrovský mokrý flek.

Jenže instalatéři nejsou. Když nám konečně z OPBH zavolají, že jednoho sehnali a kdy přijde, napíše máma slečně Epsteinové prosbu, aby byla doma, aby mu otevřela a umožnila prasklou trubku ve svém bytě opravit. Jeden papír s prosbou jí dáme do dopisní schránky a druhý zastrčíme do dveří bytu.

Když nastane den D, zvoníme na ni. Máma, ségra, já. Brácha o tom přemýšlí. Taky instalatér na ni zvoní, marně. Nakonec tluče díru do zdi u nás. Na hlavu mu padá omítka, úlomky cihel, prach. Děsně přitom nadává.

„Co je to za ženskou tam nad váma?“ vypálí případný dotaz.

„Co je to za ženskou? To bysme taky rádi věděli.“

„Je to zbytečný. To se vocaď vopravit nedá. Buď zařídíte, že mě ta ženská pustí domů, anebo máte smůlu,“ řekne po další várce sekání instalatér. Odejde.

Zedník, kterého po mnoha máminých urgencích OPBH sežene a pošle, díru ve zdi a stropě zazdí. Zůstane zazděná, i když se budou v naší koupelně objevovat mokré fleky zas a znovu, s železnou nepravidelností, které nerozumíme. Časem uschnou. Na zdi se utvoří ošklivé zažloutlé mapy. A tak pořád dokola, spoustu let, jo, ať si Epštajnka trhne nohou.

„Zase! Už zase mi vaše matka ukradla rohožku!“ rozhořčeně na mě bez pozdravu uhodí slečna Epsteinová, když na sebe v domě teď nedávno, po letech narazíme. Na prvního máje už nikdo nejásá, Hanka vedle dávno nebydlí, Obvodní podnik bytového hospodářství neexistuje stejně jako celý ten prolhaný socialismus. Dům znovu patří rodině, která ho kdysi vlastnila. Všechno je jinak. A všichni jsme zestárli. Nejvíc moje maminka. Tělo má docela pružné a pohyblivé, zato v hlavě se jí to úplně přesypalo. Nebo spíš rozbilo a poskládalo jinak.

„Proč to dělá?“ pokračuje naštvaně slečna Epsteinová.

Proč to dělá, pomyslím si se smutkem. Nahlas řeknu.

„Promiňte. Je mi to moc líto. Moc se vám za maminku omlouvám.“

Slečnu Epsteinovou to neuspokojí. Dívá se na mě nasupeně.

„Maminka neví, co dělá,“ dodám smířlivě.

„Ale ví. Moc dobře to ví. Když jsem na ni zazvonila a chtěla rohožku zpátky, víte, co řekla, než mi zabouchla dveře před nosem?“

Bojím se odpovědět.

„Ať si trhnu nohou!“

V duchu se směju. Nahlas prosím slečnu Epsteinovou o trpělivost. Ujistím ji, že se do tohohle domu brzy nastěhuju. Hned jak nechá pan Kohn vybydlený byt proti mamince opravit. Dohlídnu na ni. Všechno bude dobré, říkám, uvidíte.

„Proč matku nemáte u sebe?“ zeptá se mě slečna Epsteinová přísně.

Matka. To je tak ošklivé, zlé slovo. Vždycky mě zarazí, když je někdo, kdokoliv použije.

Slečna Epsteinová u sebe svou maminku měla, i když nevím, jestli až do jejího konce. Možná to ale bylo tak, že paní Epsteinová u sebe měla dceru. Když už schody nezvládala, byla zavřená v bytě. Jak dlouho? Do kdy? Nevím. Ale slýchali jsme světlíkem, jak strašně se ty dvě ženy hádají, jak na sebe křičí, jak řvou.

Proč nemám maminku u sebe, pomyslím si se smutkem. A vysvětluju slečně Epsteinové, že jsem se o to snažila a proč se to nepodařilo. Proč to nejde. Nakonec dodám.

„Maminka má tenhle dům a naši ulici uložené hluboko v sobě, tady to pořád nějak zná. Tady trefí domů.“

„S mojí rohožkou!“

Znovu se omlouvám.

Stojíme proti sobě v hale před výtahem. Teprve teď si uvědomím, že spolu poprvé v životě opravdu mluvíme. Poprvé si při tom hledíme do očí. Překvapeně zjišťuju, že kdyby slečna Epsteinová nebyla pořád tak zamračená, přísná a už zdálky odmítavá a od pohledu protivná, byla by to hezká žena.

Má pěknou souměrnou tvář, lemovanou hustými, tmavě červenými vlasy, sepnutými do ohonu. Teď už jsou jistě barvené, ale kdysi nebyly. Byla zrzka, co si pamatuju. I teď má štíhlou, vnadnou postavu. Hezká žena.

Proč je celý život sama?

Všimnu si, že je oblečená jako z doby dětí květin z šedesátých let. Na sobě má kalhoty do zvonu, sáčko a barevnou květovanou košili.

„Jéé, vám to sluší,“ řeknu upřímně. „Jste úplná hipísačka. Dokonce máte přes rameno žebradlo.To je skvělý. Ohromně vám to sekne.“

„Tyhle věci jsem nosila strašně dávno,“ rozzáří se. „A pořád mi jsou.“

„A zase frčí,“ řeknu.

Usmíváme se na sebe. Jo. Je to krásná žena.

Chci se zeptat, kolik je jí let. Chci se zeptat, co dělá. Kde pracuje nebo spíš pracovala; teď už je jistě dávno v důchodu. Jak žije. Co ji těší. Není jí smutno, když je pořád sama? Proč je sama.

Chci se zeptat, jestli byla jako malá holčička ve stejném pekle jako její maminka. Už dávno vím, co znamenají čísla, vytetovaná na předloktí, už dávno. Ona už přece taky musela být na světě. Kde válku prožila?

Chci si s ní povídat, chci se k ní přiblížit, chci ji poznat. Vím, že říká právníkům i novým správcům v domě, když s nimi krátce promluví, že její úkol tady na světě je střežit rodinný odkaz. Co je to za odkaz? Co všechno se k němu váže?

Chci se jí na tolik věcí zeptat. Už se nadechuju. A přitom vidím, jak se její tvář proměňuje, hasne. Jak se vrací ke svému obvyklému nepříjemnému výrazu.

Chci se na tolik věcí zeptat, ale nezeptám se na nic. Pak se přece nadechnu a povím jí o vystoupení židovského souboru, kde léta zpívám. Pozvu ji na koncert.

Slečna Epsteinová mlčí.

„Bude to krásný,“ říkám honem. „Zpíváme úžasně melodické a hluboké písničky. Přijďte na Židovskou obec. Potěší vás to. Určitě vás ty písničky potěší. Nejsme profesionálové, děláme spoustu chyb, ale zpíváme srdcem. Je to radost.“

Slečna Epsteinová vykročí beze slova k výtahu; je dlouho po sametové revoluci a výtah je dávno opravený, jezdí.

„Nemám čas,“ dodá cize zády ke mně. Když do výtahu nastupuje, přece jen se obrátí.

„Doufám, že už mi vaše matka rohožku neukradne!“

„Ukradne!“

Neřeknu.

Hasiči i policisté odjeli, zvědavci odešli. Na ulici pořád stojí záchranka. Dál výstražně bliká. Je tma, je světlo, tma, světlo.

Je ticho.

Z nitra domu ke mně dolehnou hlasy, hluk, rány. Záchranáři se asi marně snaží otevřít druhé křídlo domovních dveří. Zarážky v něm jsou zarezlé; bez rány kladivem, bez majzlíku, který s nimi hne, se uvolnit nedají.

Spěchám ke skříni s nářadím, co mám v předsíni, ale než vzpříčený těžký šuplík otevřu, uslyším hlasité bouchnutí zavírajících se domovních dveří. Zas je ticho.

Letím do pokoje, letím k oknu, vlastně ne, neletím. Jdu pomalu, po špičkách, napjatě, se zadrženým dechem. Ale proč?

Mně přece může být nějaká Epštajnka úplně ukradená.

II

Dům v Matoušově ulici je původně neoklasicistní měšťanská vila, postavená v roce 1885. Patří k ní rozsáhlé pozemky, zahrady. Z jižní strany navazují na zahrady Portheimky a ze severu se táhnou až ke Kinského zahradě.

Na počátku 20. století je vila včleněna do řadové městské zástavby. Stává se jedním z domů ve Fibichově ulici. V Praze jsou tou dobou Fibichovy ulice dvě. A co? Nikomu to nevadí. Na Matoušovu se ulice přejmenuje později.

Dům přichází o většinu zahrad. A když se sem moje maminka s bráchou v břiše v padesátých letech ke svému muži a jeho rodičům do bytu v prvním patře přistěhuje, není tu zahrada žádná. Na severní straně, vzadu za domem, je dvůr, zavezený navážkou tak, aby se jeho terén srovnal s okolními dvory, holými a nevzhlednými jako ten náš. Rostou tam akorát kopřivy.

Dvory od sebe oddělují děravé rozpadající se ploty. Jen ten náš má pravidelný obdélníkový tvar, a hlavně na něm nestojí popelnice. Jedny úplně nejsenzačnější vánoční prázdniny tam takovou příhodnou dírou s Hankou odvedle a kluky z ulice každý den prolejzáme. Tehdy nejdřív naprší, pak zmrzne a dvůr se změní na ledovou plochu. Od nevidím do nevidím tam hrajeme hokej, fakt nejsenzačnější vánoční prázdniny.

V roce 1922 je dům majetkem akciové společnosti Americká petrolejová a o pět let později, v roce 1927, ho pro sebe a svou rodinu koupí doktor práv Eduard Schwarz. Je to významný právník významného československého bankovního domu, Živnostenské banky, na níž první republika buduje svůj kapitál.

Osloví mladého začínajícího architekta (jistě bude levný, když teprve začíná) a zadá mu proměnu domu.

Otto a Emma…

Ani jeden z těch dvou ještě neví, co vím já.

Zamilují se do sebe. Vezmou se.

Lidé!