HROB NA KOPCI

PATRICIA GIBNEY

Kalibr

HROB NA KOPCI

PATRICIA GIBNEY

Kalibr

Přeložila Drahomíra Michnová

LITTLE BONES

Copyright © Patricia Gibney, 2021. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Drahomíra Michnová, 2024

ISBN 978-80-284-0108-5

Obsah

- prolog

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- 39. KAPITOLA

- 40. KAPITOLA

- 41. KAPITOLA

- 42. KAPITOLA

- 43. KAPITOLA

- 44. KAPITOLA

- 45. KAPITOLA

- 46. KAPITOLA

- 47. KAPITOLA

- 48. KAPITOLA

- 49. KAPITOLA

- 50. KAPITOLA

- 51. KAPITOLA

- 52. KAPITOLA

- 53. KAPITOLA

- 54. KAPITOLA

- 55. KAPITOLA

- 56. KAPITOLA

- 57. KAPITOLA

- 58. KAPITOLA

- 59. KAPITOLA

- 60. KAPITOLA

- 61. KAPITOLA

- 62. KAPITOLA

- 63. KAPITOLA

- 64. KAPITOLA

- 65. KAPITOLA

- 66. KAPITOLA

- 67. KAPITOLA

- 68. KAPITOLA

- 69. KAPITOLA

- 70. KAPITOLA

- 71. KAPITOLA

- 72. KAPITOLA

- 73. KAPITOLA

- 74. KAPITOLA

- 75. KAPITOLA

- 76. KAPITOLA

- 77. KAPITOLA

- EPILOG

- DOPIS OD PATRICIE

- PODĚKOVÁNÍ

Věnováno Liamu Gibneyovi

PROLOG

Musela ochránit své děti. To přece matky dělají. Chrání své děti.

Když ji mlátil pěstí do břicha, myslela jen na své dva andílky, spící v postýlkách nahoře. Jestli je má zachránit, musí se z toho vražedného vztahu vymanit. Ale jak? A není už pozdě?

„Už dost, prosím,“ zanaříkala a s námahou se zvedla na kolena. „Prosím, přestaň.“

Něco ho přimělo na chvíli ustat. Její bezmoc? To ne. Slabost ostatních ho naopak podněcovala.

Až dosud snášela bití mlčky. Pohlédla do jeho šedých očí připomínajících tvrdý pazourek a zamračila se při pohledu na krev, která mu kapala z malé ranky ve vlasech nad čelem, kam ho škrábla špičkou nože. Rána nebyla hluboká. Škoda. Stačila v něm však zažehnout výbuch vzteku. Neměla tušení, kam nůž dopadl, když jí sevřel zápěstí a násilím jí roztáhl prsty, aby musela zbraň pustit.

Otřel si pramínek krve, pak se rozpřáhl a uštědřil jí další políček. Krčila se a zoufale se snažila bránit. Každá z těch ran ji mohla omráčit nebo i zabít. Kdo by pak její děti ochránil?

„Prosím…“ Kryla si hlavu rukama a doufala, že její prsty spíš odolají úderům pěstí než hlava.

„A kdo mě k tomu donutí? Ty? Ani náhodou, sakra. Myslíš, že nevím, cos mi za zádama prováděla? Vím to! Vím o tobě úplně všechno, do hajzlu, a řek jsem ti, aby ses s nikým nevybavovala. S nikým. Jsi moje!“

Popadl ji za límec bílé halenky – teď už potřísněné černými skvrnami od jeho špinavých rukou – a postavil ji na nohy. Před očima měla jeho hruď porostlou kudrnatými chlupy a nechtěně se nadechla toho nepříjemného pachu jeho vzteku.

„Promiň. Fakt se omlouvám. Pojď, sedneme si a promluvíme si o tom,“ zašeptala, vyděšená jeho šílenými výmysly.

„Sedneme si a promluvíme si o tom,“ pitvořil se, odstrčil ji a pevně zaťal pěsti, takže neviděla jeho dlouhé prsty, o nichž si kdysi myslela, že je miluje. Její první chyba.

Žádná láska v jejich vztahu nikdy neexistovala. Jen mučení a bolest. Opájela se klamnými romantickými představami, aby sama před sebou zakryla to trýznivé peklo, v němž žila. Dnes už věděla, že žije s psychopatem, kterého sžírá žárlivost a touha po moci. Že ona je v jeho přítomnosti ničím. Myš chycená do pasti. Navždy. Není úniku. Vzlykla, ale rychle pláč potlačila. Byla si plně vědoma, že ho jakýkoliv projev její slabosti jen provokuje k dalšímu násilí.

Opřela se o kredenc, šátrala rukama kolem sebe a hledala něco, co by mohla použít jako zbraň. Ale paže jí bezvládně sklesly, když k ní přistoupil a silně ji udeřil temenem hlavy do obličeje.

Nespadla na zem. Nevykřikla. Nemohla přece probudit děti. I tak se divila, že dokážou v tom rámusu spát.

„Myslíš, že jsem blbej?“ ušklíbl se. „Flákáš se bez mýho svolení po obchodech. Kdákáš s kdekým. Jenže já nejsem blbej, sakra. Vím, že ses musela vychrápat s nějakým lůzrem. Já mám oči všude. Všude, slyšíš? Vím, že ta holka není moje, že je to panchart. Ani mi není podobná. Zahnula jsi mi.“ Po spáncích se mu řinul pot. „Beztak jsem nikdy nechtěl mít dceru.“

Otočil se a uštědřil jí ránu do žaludku. Klesla na kolena. Když padala, udeřil ji ještě do žeber. „Už nebudu muset poslouchat to její vřeštění. Je konec.“

Kousla se do rtu tak silně, až jí z něj vytryskla krev a stékala jí po bradě.

„Cože? Co… cos udělal mý holčičce?“

Zasmál se. Nahlas a výsměšně. V tu chvíli si uvědomila, že před ním nikdy neuteče. Nezáleželo na tom, jak dlouho to ještě bude trvat, nakonec ji stejně zabije.

Přestal se smát a ušklíbl se. „Už se vznáší tam nahoře na obláčku. Už nebudu muset poslouchat to její věčný ječení a kvičení. Vždyť ani nebyla moje. Děvko.“

Vydrápala se na nohy, kolena se jí podlamovala a do boků jako by se jí zaťaly tisíce jehel a špendlíků. Hruď se jí naplnila strachem, neměla čím uhasit plameny, které se v ní rozhořely podnícené hněvem a zuřivostí a ještě něčím, co nedokázala přesně pojmenovat. Do mozku ji udeřil blesk šílenství. Opravdu už přišla o rozum?

Pak ho vší silou odstrčila ramenem, uhnula před jeho rozmáchlou rukou, vystřelila ze dveří a hnala se po schodech nahoru. Do pokojíku své tříleté dcery. Vrhla se k postýlce, kde dítě spalo. Uviděla v ní svůj polštář. Holčička jím byla celá zakrytá. Strhla ho z ní a zadívala se do mléčně bílé tváře se zavřenýma očima a jemnými motýlími rty zkřivenými v nepřirozené grimase. Natáhla ruku a dotkla se dcerčina čela.

Studené. Ach bože, tak studené. Bezděčně ucukla, jako by sáhla do ledové tříště.

„Ne, ne, ne, ne…“

Pak uviděla tu krev. Tolik krve na tak malého človíčka.

Běžela do pokoje svého patnáctiměsíčního syna. Ležel na přikrývce s obrázkem Spidermana. Jednu nohu a jednu ruku měl prostrčenou šprušlemi postýlky. Vždycky takhle spal, roztažený jako mořská hvězdice. Ztěžka polkla, pak zatajila dech. Bolest jí prostupovala každou kostí a šlachou, svaly se jí křečovitě stáhly hrůzou. Čekala. Počítala.

Nádech. Výdech. Nádech. Výdech. Nádech. Výdech.

Pocítila úlevu, rozproudila se jí v žilách. Klesla na kolena. Její syn dýchal. Přejela mu rukou po čele a cítila teplo jeho kůže. Jemně prostrčila jeho rozhozené končetiny zpátky do postýlky a upravila lehkou přikrývku. Otočil se, dýchal klidně, netrápily ho žádné sny.

Co má dělat?

On byl pořád dole, přecházel po kuchyni. Slyšela jeho tiché kroky na podlaze místnosti, kde si ještě před chvílí myslela, že ji zabije. Pořád ji hodlal zabít.

Její holčička byla mrtvá.

„Panebože!“ Přitiskla si ruku na ústa, rozběhla se do koupelny a vyzvracela se do záchodu. Krev a voda vířily v míse. Vrátila se do synova pokoje, v hlavě jí řádila vichřice zmatku.

Musí ho zastavit. Ale jak? Sebral jí telefon. Neměla žádné přátele. Sousedy neznala. Nikdy neměla opravdovou rodinu. Je sama. Jen se svými dětmi. Ne, to je špatně. Se svým synem, když teď její holčička zemřela. Její holčička je mrtvá! Možná je v daleko větším bezpečí tam nahoře, v náručí andělů, pomyslela si a znovu zvracela kyselé šťávy na koberec u synovy postýlky.

Vzlykala. Otřela si ústa, bojovala s narůstajícím traumatem a žalem. Letěla zpátky do koupelny a prohledala skříňku pod umyvadlem. Bělidlo? Mohla by mu ho chrstnout do očí? Zabilo by ho to? Nevěděla, přesto si lahvičku vzala.

Otevřela dvířka zrcadlové skříňky nad umyvadlem. Tam měla jen zubní pastu a kartáčky. Žádný make-up ani prášky, to jí nedovolil. Pohled jí padl na jeho holení. Byl zvyklý používat staromódní břitvu. Tanec s nebezpečím, pomyslela si, když ji vzala do ruky. Bude muset stačit.

Přemáhala nevolnost a pomalu sestupovala ze schodů. Každý sval a kost v jejím těle křičely bolestí.

Byl v kuchyni, klečel na kolenou, jeho tvář byla maskou klidu. Rudá mlha hněvu a šílenství se už zvedla, jako to bývalo vždycky po jeho záchvatech běsnění. Musela využít té jasné chvilky a přesvědčit ho, aby ji nechal odejít. Zastavila se na chodbě a modlila se, aby mohla zachránit alespoň svého syna.

Smrt jejich dcery pro něj bude pohrůžkou, stejně jako ta břitva, kterou drží v ruce. Byl to jediný způsob, jak uniknout.

* * *

Nemohl uvěřit tomu, co slyšel. Přišel si k menhiru Mireann Stone tady na úbočí posvátného kopce očistit duši. Matka Země. Střed jeho vlasti. Přiložil prst ke rtům, aby umlčel jakýkoli zvuk, který by mu mohl uniknout.

Kroky. Blížily se k němu.

Mžoural ve tmě a spatřil nějaké dvě osoby. Stoupaly nahoru po úbočí kopce, světlo jejich svítilny se podobalo šavli. Jedna z nich nesla něco zabaleného do deky.

Nad obzorem se už objevil růžový lem svítání, ráno se snažilo zvítězit nad nocí. Měl za sebou několik hodin strávených na kopci. Byla to součást rituálu, o němž doufal, že ho naplní novou energií. Nosil v duši příliš mnoho traumat, příliš mnoho tajemství, která musel skrývat. Potřeboval se osvobodit od utrpení, jež se kolem něj stahovalo jako temný mrak.

Přitiskl se k balvanu ve snaze udělat se co nejmenším a zároveň na ty dva stále vidět.

„Musíme ji pohřbít.“ Ženský hlas. Vysoký. Jako hlasitý ječivý šepot.

„O čem to mluvíš?“

„Nemůžeme ji nechat vystavenou živlům. Musíme ji někam zakopat. Dost hluboko, aby ji zvířata ne… Bože, já to nemůžu udělat.“

„Byl to tvůj nápad, ne můj. Copak si myslíš, že dokážu v takový suchý hlíně holejma rukama vyhrabat díru?“

„Ona je malinká a zem není tak tvrdá. Taky je tu spousta ostrých kamenů, těma můžeme kopat. A pak je na ni navrstvíme.“

Trvalo jim to přes hodinu, a když se konečně zase vydali dolů z kopce, na mohylu pod stromem už dopadalo chladné ranní světlo.

Nemohl uvěřit tomu, čeho byl svědkem, ani hlasům, které slyšel. Hlasům, jež znal až příliš dobře. Nechtěl věřit ničemu z toho. Ale nikdy na to nezapomene.

Pustil z hlavy svůj rituál a všechny myšlenky na očistu duše a vyrazil na cestu domů, pohlcený ještě větší temnotou, než když sem přišel.

Byl druhý listopadový den a duše mrtvých se nacházely všude kolem něj.

O DVA A PŮL ROKU POZDĚJI

PONDĚLÍ

1. KAPITOLA

Když Anitě Bolandové krátce po večerních zprávách v devět zavolala její dcera Isabel a šeptem ji požádala, aby jí ráno v devět přijela pohlídat dítě, Anitu to naštvalo. To byla celá Isabel; vždycky se se vším vytasila na poslední chvíli. A vůbec neuvažovala o tom, že by její matka mohla mít nějaký svůj život, že by třeba mohla mít něco jiného na práci – no, ne že by Anita měla něco na práci, ale přesto ji to štvalo.

Druhý den ráno v 8.57 tedy Anita dorazila k bungalovu v Cloughtonu vzdáleném osm kilometrů od Ragmullinu.

Ani nezamkla auto – tady na venkově nikdo nic nezamykal – došla k zadním dveřím a vychutnávala si okolní ticho. Zhluboka se nadechla, aby si naplnila plíce čerstvým vzduchem, ale z polí sem vanul zápach kejdy a zaškrábal ji v krku. Patřil k životu na venkově; proto dávala přednost bydlení ve městě.

Otevřela dveře a okamžitě znervózněla, i když k tomu neměla žádný pádný důvod.

Vstoupila dovnitř.

Uslyšela pronikavý dětský pláč. Ten zoufalý nářek působil divně, protože jinak bylo v domě nezvyklé ticho. Anita věděla, že její dcera je až moc úzkostlivá matka a málokdy nechá dítě plakat. Navíc Isabel bylo v domě vždycky plno – televize hlasitě hrála, do toho tiše bzučela pračka a bylo slyšet hučení vysavače a nárazy hubice o lišty –, a zejména když měla nějakou schůzku v Ragmullinu, pobíhala od jedné činnosti k druhé.

„Isabel?“ Anita prošla prádelnou.

Žádná odpověď, jen hysterický pláč dítěte.

Anitu zamrazilo v zádech, rampouch strachu jí klouzal po páteři. Srdce se jí rozbušilo tak divoce, až si myslela, že jí vyskočí z hrudi. Ruka jí instinktivně vyletěla k hrdlu. Vešla do kuchyně a leknutím zkameněla.

Zásuvky byly vytažené nadoraz, dvířka kredence dokořán otevřená, na podlaze se válely střepy z několika kousků rozbitého nádobí. U zdi ležel převrácený sušák na prádlo a jedna židle byla také překocená.

„Isabel?“ zavolala znovu vyděšeným šeptem.

Je v domě nějaký vetřelec? Musela se dostat k vnučce. Kde je k čertu Isabel? Anita po špičkách prošla kuchyní směrem k ložnici, odkud slyšela dětský pláč.

Vstoupila do pokoje a její oči zaregistrovaly postavu ležící na podlaze. Ve vzduchu převládal kovový pach smísený se zápachem z nevyměněné dětské pleny.

„Isabel, holčičko.“ Rty se jí chvěly, udělala nejistý krok k tělu ležícímu tváří dolů.

Isabel měla krátké vlasy slepené krví. Bavlněné pyžamo měla roztrhané na zakrvácené cáry. Anita zvedla oči a uviděla malou Holly. Ležela na zádech v postýlce, zběsile kopala nožičkama, prázdná kojenecká lahev se válela na podlaze. Dítě otočilo hlavu a křik ustal, jako by přes dřevěné příčky svou babičku poznalo.

Anita si klekla vedle dceřina těla. Kdysi pracovala jako ošetřovatelka, takže poznala hned, že Isabel je mrtvá. Přesto jí položila prst na chladný krk a snažila se nahmatat pulz. Nic necítila.

„Bože na nebesích,“ vykřikla. Někdo její Isabel brutálně napadl. Co když je útočník ještě v domě?

Dítě! Musí odtud malou Holly dostat pryč.

Přešla přes zakrvácenou podlahu – neměla jinou možnost, jak se dostat k postýlce – a vzala holčičku do náruče, cítila váhu promočené plenky i vlhké dupačky. Přitiskla si dítě k hrudi a s posledním srdcervoucím pohledem na svou krásnou dceru, která ležela zmasakrovaná na podlaze, vyběhla z místnosti.

Teprve když byla venku u auta, zoufale zakvílela. Dítě se polekalo a přidalo se k jejímu křiku.

Nečekaný hluk vyplašil ptáky na stromech. Celé hejno se jako na povel zvedlo a přeletělo po obloze jako černý pruh zkázy.

2. KAPITOLA

Byla to chyba. Obrovská, zatracená chyba. Lottie si lžičkou nabírala granolu namočenou v kozím mléce – Katiin nejnovější výstřelek – a snažila se tu hmotu spolknout. Uvízla jí v krku jako velká lepkavá hrouda.

Mark Boyd seděl naproti ní, dělil je široký dřevěný stůl. Boyd už neměl tak propadlé tváře, ale známky prodělané nemoci ještě nevymizely. Nejvíc ji znepokojoval ten plášť melancholie, který mu visel na kostnatých ramenou jako drátěná košile. Smrt jeho matky znamenala další ránu a Boyd si teď dělal starosti o sestru Grace, která žila sama na západě Irska, téměř dvě hodiny jízdy autem od Ragmullinu. Lottie pochybovala, že si Grace dělá starosti o Boyda, a věděla jistě, že se mladé ženě daří dobře.

Ne, byl to všudypřítomný přízrak rakoviny, který kalil jeho dobrou náladu. Strach, že by se nemoc mohla vrátit, škody, které by mohla napáchat, kdyby se tak stalo. To všechno mu dodávalo ustaraný výraz, a trápilo ho to dokonce i ve spánku. Cítila, jak se neklidně převaluje, slyšela, jak občas křičí ze spaní, když u ní přespával, což teď bylo docela často a jí to nevadilo.

Odsunula zpola prázdnou misku a uvědomila si, že její pocity vůbec nesouvisí s Boydovou nemocí – měla dost zkušeností se zvládáním nemoci. Nesouvisely ani s jejich katastrofální svatbou, kterou na poslední chvíli zhatil jejich předchozí případ. Ne, příčina byla hlubší. Byl jí tenhle studený strašidelný dům sžíraný hrůzami její minulosti. A Lottie nevěděla, jak Boydovi říct, že přestěhování do domu ve Farranstownu byla jedna velká nerozvážnost a chyba.

Na každém volném místě se válely krabice a tašky a Lottie chtěla vyběhnout ze dveří, přeběhnout louku a pak pádit dolů z kopce na břeh jezera Lough Cullion a tam křičet až do ochraptění. Proč se sem přestěhovala? Leo Belfield, její nevlastní bratr z New Yorku, pořád nějak čachroval s jejich společnými záležitostmi, měnil své názory a plány stejně rychle, jako se měnilo irské počasí. Lottie souhlasila, že se do domu, který zdědili napůl, přestěhuje a bude se o něj zatím starat, než se Leo rozhodne, jak chce se zděděnou nemovitostí naložit dál. Dával si zatraceně na čas. Všechno, co se týkalo Lottie, prostě nikdy nešlo podle plánu.

Chaos, v němž se zmítal její mozek, se projevoval i fyzicky, ruce se jí třásly. Boyd si toho všiml.

„Dám ti penci, když mi řekneš, na co teď myslíš,“ použil staré rčení.

„Sakra, Boyde, máš fóry jako moje matka.“

Posbírala nádobí od snídaně, otočila se zády a odnesla ho k prasklému keramickému dřezu.

„Měla bys Rose pozvat na večeři,“ nadhodil. „Moc ráda by viděla, jak jsme tu se vším pokročili.“

Lottie se otočila na bosé noze a vypěnila.

„Pokročili? Ježíši, Boyde, rozhlídni se kolem sebe. Je tu akorát binec. Všude se něco válí. Nemůžu pořádně přemýšlet, nemůžu ani dojít odsud k domovním dveřím, aniž bych se přerazila o pytle s nevybaleným oblečením, žebříky a plechovky s barvou a –“

„Měla sis najmout profíky.“

„Za co tak asi?“

„Hele, Lottie, nechtěl jsem tě naštvat.“

Sroloval si rukávy bílé košile a chtěl si zapnout manžety, pak ovšem zjistil, že jeden knoflík visí na vlásku a druhý zmizel úplně.

Lottie zaplavil pocit beznaděje. Odvrátila se a utěrkou přetřela pult vedle dřezu. Nehty jí pronikly tenkou látkou a škrábaly o dřevo. Drobky padaly na podlahu a Lottie slyšela, že Boyd přináší smeták.

„Nech to být,“ procedila skrz zuby. „Udělám to potom.“

„Uvolni se.“ Přistoupil k ní zezadu a políbil ji na tvář. Mělo to požadovaný účinek. S povděkem se o něj opřela a přivítala jeho objetí.

„To je nechutný.“ Do kuchyně se přiklátil Sean. „Vy dnes nejdete do práce?“

„Ty nejdeš do školy?“ opáčila Lottie.

„Mami! Jsou velikonoční prázdniny. Z který planety jsi přiletěla?“

„Fakt?“ Lottie zírala na svého dvoumetrového syna, jak si maže chleba máslem a prohledává ledničku. Srdce jí poskočilo, když zavřel dvířka a otočil se.

„Co je?“ zeptal se.

„Nic.“ Sean jí tím pohybem, který trval jen zlomek vteřiny, silně připomněl Adama, jejího mrtvého manžela. Bylo to, jako by se jí do srdce zaťalo kopí. Adam neviděl svého syna dospívat. Ani své dvě dcery. Nedožil se malého vnuka.

Sean si na chleba připlácl tři plátky sýra a zakousl se do něj.

S plnou pusou oznámil: „Dneska si vymaluju pokoj. Nechceš mi pomoct, Marku?“

„Jasně,“ souhlasil Boyd, „ale bude to muset počkat do večera. Tvoje matka a já musíme pracovat. My žádné velikonoční prázdniny nemáme.“

„Dobře, tak já budu pařit na počítači, a až se vrátíš domů, můžeme se dát do malování.“

„Sice máš prázdniny, ale musíš se taky učit,“ připomněla mu Lottie důrazně.

Sean protočil oči a vypochodoval z kuchyně, přičemž dopřál dveřím, aby se za ním zavřely samy.

Rychle se vzpamatovala. „Díky, že jsi mu slíbil pomoc s malováním. Má tě fakt rád.“

Za dveřmi kuchyně se ozval rozruch a vzápětí vrazila dovnitř Katie. „Přísahám bohu, že toho Seana Parkera brzo zabiju.“

„Co ti zase provedl?“ zeptala se Lottie.

„Je tady, ne? Motá se mi do cesty a překáží všude, kam šlápnu, a já mám tolik práce!“

„Co třeba?“

Katie si rychle namazala dva krajíce chleba máslem a nalila zbytek kozího mléka do malé misky s kukuřičnými lupínky. „Musím nakrmit a obléct Louise a odvézt ho do školky, než půjdu do práce. A sama skoro nemám čas se najíst a obléknout. Bože!“ Složila krajíce chleba napůl a s oběma rukama plnýma si loktem otevřela dveře. „Někteří z nás musíme pracovat, víš?“

„Je to tu jako na hlavním nádraží,“ poznamenal Boyd, když se za ní dveře zavřely.

„Někdy si připadám jako ve filmu Přelet nad kukaččím hnízdem.“

„Radši si posbírám věci, nebo si někdo bude myslet, že tu bydlím.“

Židle zaskřípala o betonovou podlahu, když ji přisunul ke stolu, a tiché cvaknutí dveří bylo výmluvnější, než kdyby jimi bouchl.

Bylo jí jasné, že se k ní chce nastěhovat natrvalo. Věděla, že je to rozumné. Vždyť byli nedávno už na prahu manželství, proboha. Ale ona stále otálela. Proč?

Na své dilema zapomněla v okamžiku, kdy jí zavolali ze stanice.

* * *

Boyd vešel do svého bytu, zvedl z podlahy poštu a zamířil do obývacího pokoje. Vytáhl žaluzie. Místnost zalilo světlo. Vzduch byl zatuchlý, ale nemohl nechat okna otevřená, když bude celý den v práci. Potřeboval si převléknout košili. V žádném případě nemohl celý den chodit s knoflíkem visícím na nitce. Zalovil ve skříni a vytáhl modrou bavlněnou košili slim-fit s odpovídající tmavě modrou kravatou přehozenou kolem ramínka.

Po rychlé sprše se oblékl a letmo pohlédl do zrcadla, přičemž si všiml dalších šedin ve vlasech. Rychle se odvrátil a zbytek své vychrtlé vizáže raději ignoroval.

Večer a noc strávené u Lottie byly příjemné. Moc rád trávil čas s jejími dětmi a malým Louisem, ale nemohl popřít, že jeho oblíbencem se stal Sean. Mohli si spolu povídat o hurlingu a cyklistice a zahrát si několik her FIFA na Seanově PlayStationu. Boyd poprvé za dlouhou dobu cítil, že je součástí skutečné rodiny. To ho přimělo pomyslet na Grace. Musí sestře zavolat. Později. Dnes večer. Možná zítra. Měl ji moc rád, ale někdy s ní bylo těžké pořízení. Většinou.

Pohvizdoval si, když se vrátil do obývacího pokoje. Vzal si klíče a zběžně se podíval na poštu. Prolistoval obálky a zalitoval, že si dosud nezřídil online bankovnictví. Zarazil se při pohledu na známý rukopis. Sakra. Jeho bývalá žena. Co by od něj teď mohla Jackie chtít? A kdo dnes ještě píše dopisy? Převládají e-maily, esemesky a telefonáty, takže to muselo být něco, co si nepřála posílat elektronicky. Věděl, že Jackie má styky s podsvětím, takže to nemohlo být nic dobrého.

Pomyslel na to, jak ho Jackie opustila kvůli nějakému kriminálníkovi, který vyhledával mejdany a štědře ji hostil svým ilegálním příjmem. Utekli spolu na Costa del Sol. Pak se Jackie před pár lety objevila zpátky v Ragmullinu, když tajně svého přítele sledovala, protože zjistila, že je zapojený do obchodu s bílým masem. Přispěla k tomu, že ho zatkli, ale než mohlo být vzneseno nějaké obvinění i proti ní, stihla ze země zase pláchnout. Boyd si ani nebyl jistý, jestli by to obvinění obstálo, ale Jackie byla dost chytrá, aby na nic nečekala a raději utekla.

Obrátil obálku a zaváhal. Má ji otevřít teď a riskovat, že bude mít celý den špatnou náladu, nebo to nechat až na večer a vytrpět si to pak? Dokonce si pohrával s myšlenkou, že dopis roztrhá a hodí do koše. Místo toho si ho nakonec strčil do vnitřní kapsy bundy. Tak tedy později.

Přesto odcházel z bytu už poněkud skleslý.

3. KAPITOLA

Obálka hlasitě pleskla o podlahu na chodbě.

Sedmadvacetiletá Joyce Breslinová se choulila v posteli. Přitáhla si přikrývku až k bradě a uhladila si dlouhé vlasy. Další neklidná noc.

Na pošťáka bylo moc brzy. Ten obvykle přicházel až později dopoledne. Někdo však prošel úzkou cestičkou až ke dveřím a prostrčil něco škvírou schránky. I když její myšlenky byly naprosto iracionální, cítila, jak ji svědí kořínky vlasů a chloupky na rukou pulzují elektřinou.

Odhodila přikrývku a posadila se na kraj postele. Tohle bylo šílenství. Samozřejmě to byl jen pošťák.

Ale její tykadla reagující na nebezpečí byla v nejvyšší pohotovosti.

Přišel si pro ni. Prostě to věděla. Uletěla na rozedraných křídlech, rozervaná svou minulostí. Utekla, protože neměla jinou volbu. A teď nebyla schopná létat. Uvízla v téhle čtyřpokojové půlce dvojdomku s Nathanem, mužem, kterého nijak zvlášť nemilovala. Cena za svobodu se změnila v další formu věznění.

Tělem jí projelo chvění jako přetékající řeka, ale hráz se ještě neprotrhla. Mohla se přes tuhle vlnu přehoupnout; doufala, že by zvládla dostat se na druhou stranu. To je ono, buď pozitivní. To se lehko řekne, ale udělat to je úplně jiná káva.

Zhluboka se nadechla, zašátrala na podlaze po fleecové mikině a přetáhla si ji přes hlavu. Po špičkách vyšla z ložnice a zastavila se nad schody.

Ticho. Její dítě ještě spalo.

Dolů sestupovala opatrně, dávala si pozor na vrzající čtvrtý schod a už stála na dřevěné podlaze předsíně. Barevným sklem v horní části dveří pronikal jemný náznak světla. Topení se ještě nezapnulo, najednou jí byla zima. Velká zima.

Udělala další krok dopředu, oči měla otevřené dokořán, protože veškerý spánek beztak zahnaly na útěk noční děsy, které ji pronásledovaly.

Tady to leželo. Bílá obálka. Jako skvrna na vyleštěném dřevě podlahy.

Přemýšlela, jestli má sílu ji zvednout. Otevřít ji. Nahlédnout dovnitř. Věděla, že je to zlé. Takhle brzy ráno běžná pošta nechodila. V každém případě to nebude nic dobrého. Ne pro ni.

Sehnula se, nohavice saténového pyžama se jí zavlnily kolem bosých nohou. Natáhla ruku, ale ještě se obálky nedotkla, prsty se vznášely nad papírem, jako by je mohlo spálit to, co je zapečetěno uvnitř.

Pozorně si obálku prohlížela. Přední strana byla prázdná. Žádné jméno. Vůbec nic. Možná se jí to jen zdálo. Byl to omyl? Třeba ten dopis patří sousedům? Nebo něco pro Nathana? To bude ono! Vydechla úlevou, ale ta ihned pominula.

Ne. Cítila, že se blíží něco zlověstného. A věděla, že si za to může sama, protože uvedla do pohybu věci, které určitě vedly právě k tomuhle.

Srdce jí divoce bušilo. Zvedla obálku, aby si to nerozmyslela.

Roztrhla ji. Nahlédla dovnitř.

Srdce jí na několik vteřin přestalo bít, dech se jí zastavil. Pak se obojí tím víc zrychlilo.

Otočila obálku vzhůru nohama.

O podlahu cinkla zrezivělá žiletka a skončila pod radiátorem. A hned za ní další. Dvě žiletky.

Ruka jí bezděčně vylétla ke krku.

„Ne,“ zašeptala.

Bylo to varování. Varování, že musí utéct. Vzít své dítě a prchnout. Pak uvnitř obálky uviděla ještě něco. Útržek papíru s adresou napsanou na stroji, nic jiného na něm už nebylo.

Ne! Z hrdla se jí vydral slabý výkřik.

Šli si pro ni. Už se nevznášeli tam kdesi v éteru špatných vzpomínek a strašidelných nočních můr. Byli tady. A ona je přivedla zpět do svého života.

„Panebože, pomoz mi,“ zašeptala směrem ke stropu.

Ruce se jí třásly, když zvedla žiletku ze země. Tu druhou nemohla najít, a bylo jí to jedno. Strčila ji do obálky, kterou zmuchlala do kapsy, a zhluboka se nadechla.

Joyce si byla jistá, že tohle bude poslední den jejího života.

Koncem dne si bude přát, aby to byla pravda.

4. KAPITOLA

Lottie stála na prahu otevřených dveří jako přimrazená hrůzou. Snažila se pohledem vstřebat výjev v místnosti před sebou. Bojovala se vztekem. Narovnala páteř a ramena a fyzicky i psychicky se přepnula do pracovního režimu; stala se detektivem inspektorkou Lottie Parkerovou, ne matkou, vdovou, milenkou a bojovnicí, ale profesionálním detektivem.

Matka oběti, Anita Bolandová, stála venku, její slzy se mísily s kapkami deště a pevně tiskla vnučku k sobě. Lottie udělá pro paní Bolandovou a holčičku vše, co bude v jejích silách.

Byla ráda, že kriminalisté položili na podlahu ocelové pláty, aby zachovali krvavé šlápoty, které vedly z ložnice. Podobné otisky podrážek směřovaly od místa, kde leželo tělo, k dětské postýlce. Bylo více než pravděpodobné, že patřily paní Bolandové, ale musely zůstat zachovány pro analýzu, protože některé z nich mohly patřit vrahovi.

Než se Lottie plně přesunula do ložnice, zadívala se na velkou svatební fotografii na stěně v předsíni. Ženich Jack Gallagher byl vysoký a měl široká ramena. Nevěsta Isabel mu sahala jen po bradu. Budila dojem tiché myšky, ale náznak úsměvu jí rozjasnil tvář a světlé vlasy se jí leskly v záři slunce, které za nimi svítilo.

Lottie zaťala zuby a podívala se na tělo.

Devětadvacetiletá Isabel Gallagherová ležela obličejem dolů na dřevěné podlaze, její bavlněné pyžamo, původně bílé, teď bylo červenohnědé, potrhané a na mnoha místech rozříznuté. Krátké světlé vlasy se jí slepily zaschlou krví, obličej v tuto chvíli nebyl vidět. To bylo dobře, ne? Že se nemusela dívat na ženin výraz v posledním okamžiku života. I bez toho věděla, že Isabel je mrtvá.

Ale co ji dostalo, byly růžové huňaté ponožky na spaní na ženiných nohou. Právě ty obyčejné věci, běžné maličkosti, které se v pokoji hrůzy nacházely, pronikly Lottiinou profesionální fasádou a zlomily jí srdce. Představila si, jak Isabel vyklouzne z postele v měkoučkých ponožkách, aby ji na studené podlaze nezábly nohy, a teď tady leží studená a mrtvá ve vlastní krvi.

Lottie zamířila k Jimu McGlynnovi, vedoucímu kriminalistické jednotky.

„Není to hezké,“ poznamenal zcela zbytečně.

Jen přikývla. Nebyla si jistá, že by dokázala promluvit.

V rohu ložnice stála bílá dřevěná postýlka. Dítě vynesla ven matka oběti, ale jak dlouho tu holčička plakala a naříkala? Fyzicky byla očividně v pořádku, ovšem jakou psychickou újmu mohlo takové mrně utrpět? Lottie zatřepala hlavou, aby tu představu zahnala.

„Chápu to tak, že Isabel nezemřela rychle,“ promluvila konečně. Svědčilo o tom velké tratoliště krve na podlaze kolem těla. Pastelové tapety nad postelí a kolem ní byly také potřísněné červenými kapkami.

„Jen na zádech jsem napočítal pět bodných ran. Nebudu ji obracet, dokud nedorazí soudní lékař.“

„Možná jde o nepovedenou loupež,“ uvažovala Lottie. „Kuchyň je vypleněná. Možná si někdo myslel, že v domě nikdo není.“

„To už je vaše práce, inspektorko.“

„Můžete najít nějaké důkazy o tom, kdo… to udělal?“ Zaťala pěsti a zoufale se snažila nezalknout se pachem smrti vznášejícím se nad tělem. Byl tak intenzivní, že cítila v krku jeho lepkavou chuť i přes roušku. Vzpomněla si na to lepkavé müsli, co měla k snídani, a zvedl se jí žaludek.

„Proboha, dejte mi šanci, ženská,“ zavrčel McGlynn.

„Nějaké stopy po vražedné zbrani?“ nedala se odbýt Lottie.

McGlynn se na ni nevraživě podíval. Vydržela jeho pohled. Dům ještě nebyl důkladně prohledán a tělo bylo prozatím jeho prioritou. To všechno Lottie věděla, přesto…

„To dítě,“ řekla tiše, „bylo tady, když… Kristepane, Jime, tohle je moc i na můj silný žaludek.“

Starší muž pohlédl k prázdné postýlce a unaveně zavrtěl hlavou, pak se opět soustředil na svou práci. Snažil se udržet si odstup od lidské stránky zločinů, kterými se zabýval, a posuzoval věci z hlediska své profese, ale Lottie někdy hluboko v jeho zelených očích zahlédla záblesk smutku. Musel s tou hrůzou pracovat hodně zblízka a osobně.

Nechala ho, aby se věnoval svému ponurému úkolu, obešla fotografa Gerryho a prošla bungalovem. V kuchyni si všimla vínově červené kabelky z umělé kůže, ležela pohozená na stole mezi rozbitým nádobím od snídaně a otevřenými zásuvkami. Sklonila se nad ni, prsty v rukavicích ji rozevřela a nahlédla dovnitř. Svazek klíčů včetně klíče od auta, velká černá peněženka s několika účtenkami, které z ní vyčnívaly. Kdyby šlo o loupež, nevzal by lupič i tohle?

„Vyfotil jste to, Gerry?“

„Ano. Pořizuju video, místnost po místnosti. Kuchyň je jediné místo, kde jsem našel důkazy o narušení.“ Odmlčel se a dodal: „A samozřejmě ložnice.“

„Samozřejmě. Díky,“ dodala a vyndala peněženku z kabelky.

Žádná hotovost ani platební karty. Možná je někdo ukradl. Fotka dítěte, ale manželova ne. Všechno se uloží do sáčků na důkazy, označí a pošle na analýzu. Stejně jako tělo. Podívala se znovu do kabelky a zahlédla pomačkaný hřbet tenké knížky v měkkých deskách. Edice Mills & Boon, laciné zamilované románky. Něco o vévodovi a prosté dívce. Že by Isabel ve svém životě toužila po romantice a nacházela ji jen na stránkách těchhle limonád? Průkaz banky Credit Union jí ukázal účet na manželovo jméno. Tedy ne společný účet. Dva tisíce eur v akciích a pětitisícová půjčka.

V kapsičce na zip našla rtěnku; žádnou další kosmetiku mrtvá v kabelce neměla. Odstín Rubínová vášeň. To jen umocnilo její intenzivní pocit smutku ze smrti té mladé ženy, která si už nikdy touhle rtěnkou narychlo nepřejede přes bledé rty, aby je oživila výraznou barvou.

Přivolala technika a požádala ho, aby co nejrychleji zabalili obsah kabelky. Pak prohlédla kuchyň a všimla si na stěně vedle lednice telefonu na pevnou linku. V duchu si poznamenala, aby si u operátora ověřila údaje o hovorech. V tu chvíli si také uvědomila, že v kabelce, v ložnici ani nikde jinde neviděla Isabelin mobilní telefon. Zatím se nenašel ani žádný notebook nebo stolní počítač.

Venku si stáhla kapuci a protřepala si vlasy. Sundala si roušku a zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu, protože si nebyla jistá, jak dlouho bude trvat, než se zbaví hnilobného pachu smrti.

Boyd utěšoval Anitu, matku oběti, která teď seděla na sedadle spolujezdce v jeho autě. Dveře měla otevřené a stále odmítala z místa činu odejít. Na nohy jí navlékli papírové boty, protože lodičky jí museli odebrat kvůli prohlídce. Stylovou bundu z černé kůže měla rozepnutou a chladivý vánek jí třepotal bílou bavlněnou halenkou. K tomu si oblékla tmavě modré džíny. Lottie odhadovala, že jí už nechybí moc do šedesáti, a obdivovala její styl oblékání, protože její matka, Rose, nosila polyesterové kalhoty a úpletové svetříky. Zároveň však musela uznat, že Rose ve svých více než sedmdesáti letech a s krátkými stříbrnými vlasy má také svůj osobitý styl.

Sanitka se záchranáři stála opodál a Lottie si všimla, že dítě je zabalené do spousty bund, které Boyd nanosil ze shromážděných policejních aut. Pod nimi holčičku navlékli do bílého ochranného obleku, jehož prázdné nohavice visely dolů. I její oblečení muselo na analýzu. Ježíši, pomyslela si Lottie, doufejme, že se jí vrah ani nedotkl. Teď tvrdě spala v babiččině náručí. Anitino oblečení rovněž budou muset poslat na rozbor.

„Odvez je na stanici, Boyde. Nabídni Anitě šálek čaje a já pak určím krizového interventa pro rodinu.“

Anita vykulila oči a vystoupila z auta.

„Ne! Nemůžu nechat svou Isabel úplně samotnou v tom hrozném domě.“

Zabořila tvář do dětských kadeří. „Kontaktovali jste Jacka, jejího manžela? Byl už v práci. Firma Quality Electrical, jen kousek za Ragmullinem. Je elektrikář. Bože, měla jsem mu zavolat. Ale vůbec mi to nemyslelo,“ vzlykla.

„Nebojte se. Už jsme pro něj poslali. Měl by tu za chvíli být.“

Lottie do firmy poslala detektivy Kirbyho a McKeowna, aby Jacka Gallaghera přivezli domů.

Anita sevřela dítě pevněji. „Holly si vezmu k sobě. Bůh ví, jak to s Jackem zamává. Malá u mě bude mít klid a on se mezitím nějak vypořádá se svým zármutkem. Prosím.“

V nejvyšších větvích stromů, které lemovaly zahradu, zavrkal holub hřivnáč a jeho hlas dodával tomu malému shromáždění strašidelný nádech.

Lottie přikývla: „To je v pořádku, Anito, s Isabel tady zůstanu já. Vy pojedete s detektivem seržantem Boydem.“ Otočila se k němu. „Sežeň někoho, kdo zvládne dítěti připravit mléko do lahve. A zavolejte pediatra, aby holčičku prohlédl.“

„Děkuju.“ Anitě se zachvěl hlas a po popelavých tvářích jí stékaly další slzy smíchané s řasenkou. Opřela se o dveře auta.

Lottie natáhla ruku a rozrušenou ženu podepřela. „Musíte být silná, kvůli sobě i kvůli své vnučce. Říkala jste, že se jmenuje Holly, že?“

„Ano. Je to celá moje Isabel. Narodila se na Vánoce. Isabel jí chtěla dát jméno Noelle, ale Jack trval na Holly. Pravda je, že Isabel byla tak šťastná, že je dítě zdravé, že by souhlasila s jakýmkoli jménem. Měla za sebou náročných devět měsíců. Pořád nemocná. Za tu dobu zhubla skoro sedm kilo. Chudinka moje. A teď je… pryč.“

Anita Bolandová zavrávorala a Boyd ji pevně zachytil kolem ramen. Lottie krvácelo srdce, když si představila ty dny a týdny bolesti, kterou tahle žena bude muset snášet. Najít mrtvolu své dcery, to byl teprve začátek traumatu.

Když Boyd pomohl zdrcené ženě do auta, ohlédl se na Lottie a pohledem ji ujistil, že to zvládne.

Odjeli a Lottie obešla přízemní domek. Nacházel se na odlehlém pozemku asi osm kilometrů od Ragmullinu, nejbližší sousedi bydleli přes půl kilometru daleko. V případě domku Gallagherových to vypadalo, že jde o starší stavbu, která právě prochází rekonstrukcí.

U zadní strany domu byl v terénu vyznačen obrys přístavby. Na jedné straně stála míchačka na maltu, Lottie viděla i dosud neotevřené pytle s cementem a hromadu písku. Cesta kolem domu byla nedokončená. Že by jim došly peníze, nebo změnili plány? O kus dál stál zaparkovaný černý Volkswagen Golf, asi deset let starý. V dálce rachotil traktor rozmetávající kejdu, zápach stoupal k nebi. Lottie ho cítila až tady, všechen okolní vzduch jím byl prosycen.

Od zadních dveří pozorovala práci kriminalistů. Neobjevili žádné známky násilného vniknutí a Lottie neměla jak zjistit, jestli z domu něco zmizelo. Ale Isabelin manžel bude vědět víc.

Zkontrolovala své poznámky a viděla, že šéf Jacka Gallaghera potvrdil, že jeho zaměstnanec dorazil do firmy Quality Electrical na okraji města deset minut po sedmé ráno. Teď bylo deset po desáté. Anita Bolandová našla mrtvolu své dcery a plačící vnučku těsně před devátou, kdy sem dorazila postarat se o malou Holly, protože Isabel byla na čtvrt na jedenáct objednaná k lékaři v Ragmullinu. Anita vysvětlila, že přijela dřív, aby se její dcera mohla v klidu vypravit. Isabel jí volala včera večer a požádala ji o hlídání Holly a ráno kolem sedmé volala znovu, aby jí to připomněla. Lottie si uvědomila, že se měla Anity zeptat, jestli její dcera měla mobilní telefon. Zeptá se tedy manžela, až přijede.

Jelikož neobjevili žádné zjevné známky vloupání, Lottie usoudila, že Isabel nejspíš ráno už nechala odemčeno, když očekávala matčin příjezd.

Četné bodné rány. Dítě nezraněné. Byl to někdo, koho znala?

Lottie se právě chtěla vrátit dovnitř, ale uslyšela skřípění brzd na silnici a rychle vzhlédla. Štěrk na příjezdové cestě zakřupal a to už se před domem objevilo auto. Spěchala tam a v duchu se rychle připravila na setkání se zdrceným manželem.

5. KAPITOLA

Joyce zrovna odeslala rychlou zprávu, a když uslyšela šramot nahoře na schodech, otočila se tak rychle, že zakopla o nohavici pyžama a spadla dozadu, přičemž se praštila do hlavy o roh radiátoru.

„Mami. Bolí tě to?“

Chlapeček seběhl ze schodů, pyžamo měl napůl oblečené, napůl svlečené. Trval na tom, že se bude každé ráno oblékat sám, ale protože mu byly teprve čtyři roky, nikdy se mu to nepodařilo úplně zvládnout.

„Vidíš, Evane, maminka je nešikovná. Uklouzla a spadla.“ Zvedla se na nohy, vzala syna do náruče a láskyplně ho objala. „Nejdřív snídaně, pak ti nachystám oblečení na dnešek.“

„Fuj, krev.“

Všimla si, že chlapeček má prsty trochu od krve, když se od ní odtáhl.

Sakra, rozškrábla si čelo. Na rohu radiátoru v předsíni zůstala červená šmouha.

V kuchyni přinesla krabici s cereáliemi a dovolila malému, aby si nasypal trochu do misky. Mléko mu však raději nalila sama. Už těch malérů bylo od chvíle, co vstala, docela dost.

Vyndala z topinkovače krajíc chleba ještě dřív, než se stačil aspoň ohřát, a ukousla si kousek kůrky. Musela se rozhodnout. Polkla sousto, ale myšlenkami byla úplně jinde. Hledala v koši s vypraným prádlem čistou zástěrku do práce. Ne. Dnes ne. Hodila ji zpátky do koše a obešla stůl.

Chlapec si lžičkou nabíral Coco Pops namočené v mléce, něco si pro sebe pobrukoval a vůbec nevnímal, jak je máma rozhozená. Obálka s žiletkou ji pálila v kapse. To varování ji pořádně vyděsilo. Zároveň posílilo její odhodlání. Bude muset odejít.

„Dojez to, broučku. Pojedeme do školky. Nechci přijít pozdě do práce. Ano?“ Do začátku směny v kavárně jí zbývalo ještě pár hodin, ale potřebovala čas na rozmyšlenou.

„Tak jo.“

Začal pospíchat a dopil z misky mléko obarvené čokoládou. Steklo mu po bradě na bílé tílko.

„Promiň, mami.“

„To nic, přinesu ti tričko.“ Našla čisté, ale nevyžehlené. Pod mikinou to stejně nebude vidět. Vystrčí mu z ní jen límeček a je to.

„Přijde táta domů brzy?“

„Určitě, zlatíčko.“ Svlékla mu pobryndané tílko a přetáhla mu přes hlavu čisté tričko. Pak zalovila v koši a vyndala jeho mikinu. Špinavá.

„Mami, ta je fujavá.“

„Dnes to ještě půjde. Věř mi.“

„Tak jo.“

Zlehka ho políbila do vlasů a pevně ho objala. „Teď se běž chvíli dívat na televizi, já se zatím obléknu.“

„Jasně.“ Působil dojmem mnohem staršího, než kolik mu doopravdy bylo.

Nahoře vytáhla ze skříně kufr. Hodila ho na postel a rozepnula zip. Co si může vzít? Kam se vrtne? Ne, tohle bylo absurdní. Potřebovala uvažovat jasně. Nejdřív musí odvézt Evana do školky.

Prohrábla si rukou vlasy a zase na ní měla šmouhu od krve. To zatracené čelo. V koupelně si ránu omyla a zalepila náplastí. Vyčistila si zuby a sáhla po hřebenu. Česala si dlouhé černé vlasy a přemýšlela, jestli by si je neměla odbarvit.

A co řekne Nathanovi? Může odejít, aniž mu vysvětlí, co se děje? Měl se vrátit domů až pozdě večer, jezdil na kontinentu s kamionem. Proč si s ním dělá takové starosti? Může vůbec tvrdit, že mu věří? Odpověď na tuto otázku si dala už ve chvíli, kdy otevřela obálku se žiletkami. Joyce nevěřila nikomu.

Natáhla si džíny a černou košili a letmo pohlédla z okna. Co tam hledala? Sousedy v jejich čtvrti skoro neznala. Kdyby se tu objevilo nějaké neznámé auto, nepoznala by to. Nevěděla by, že sem ten vůz nepatří, že to může být někdo, kdo by ji mohl sledovat. Zachvěla se, oblékla si fleecovou mikinu a zapnula zip. Z obálky v kapse jí naskočila husí kůže. Přesto si ji musela nechat u sebe jako připomínku nebezpečí, které jí a Evanovi hrozí.

Co dál? Nejdřív je třeba odvézt syna. Ve školce bude v bezpečí. Má tam spoustu malých kamarádů, bude si s nimi hrát a zabaví se. Ona se mezitím rozhodne, co udělá.

Šla za ním dolů do obývacího pokoje.

„Tak můžeme, zlatíčko?“ zamávala na něj jeho bundičkou.

Evan se nedíval na pohádky. Skládal v rohu u knihovny puzzle. V televizi za ním dávali pořad Dobré ráno, Irsko, zrovna běžely zprávy, zvuk byl ztlumený. Na obrazovce se na konci úzké ulice třepotala policejní páska označující místo činu. Joyce neslyšela, co blonďatá moderátorka říká. Když se přiblížila k synovi, na obrazovce se objevila dopravní značka: Cloughton 1 km.

Rozhlédla se po ovladači a zesílila zvuk.

Reportérka stála u pásky, kolem bylo vidět křoví a keře. „Policie ještě musí potvrdit přesnou povahu vyšetřování, ale její mluvčí mi sdělil, že se nějaká žena stala obětí vážného napadení. Podle místních bydlí na pozemku, který se nachází za mnou, manželský pár, konkrétně Isabel a Jack Gallagherovi. Policie teď v domě intenzivně pracuje. Další informace vám přineseme hned, jakmile je budeme mít. Teď už zpátky do studia.“

Joyce stála jako zkamenělá.

Věděla, proč dostala obálku s žiletkou.

Věděla, kdo bydlí v Cloughtonu.

A věděla, že teď je na řadě ona.

6. KAPITOLA

Kirby a McKeown vystoupili z auta.

„Kde ho máte? Jacka Gallaghera?“ ptala se Lottie.

„Měl nějakou práci patnáct kilometrů odsud,“ vysvětlil Kirby. „Jeho šéf, Michael Costello, nám dal jeho telefonní číslo. Volal jsem mu, aby přijel domů. Už je na cestě.“

„Ví o tom, co se stalo jeho ženě?“

Kirby pokrčil rameny. „Informoval jsem ho, že je to v souvislosti s vloupáním, ale obávám se, že ta mediální pakáž na konci ulice už tu zprávu odvysílala. Možná to slyšel v rádiu ve své dodávce.“

„Sakra,“ zaklela Lottie.

„Měl by tu být každou chvíli,“ doplnil McKeown. „Uniformovaní mají jeho poznávací značku a odmávnou ho, aby mohl projet, aniž ho novináři zastaví.“

„Počkejte tady na něj. Informujte mě hned, jak dorazí. A nepouštějte ho do domu.“ Podívala se Kirbymu přes rameno na další přijíždějící auto.

Vystoupila z něj Jane Doreová, soudní lékařka, oblečená v kalhotovém kostýmu v odstínu námořnické modři, kterému dodávala šmrnc modrozelená halenka. Připojila se k Lottie a šly spolu do stanu postaveného u zadního vchodu, aby si navlékly ochranný oděv. Další stan se stavěl i u předního vchodu a policejní pásky vymezovaly vnitřní a vnější hranice místa činu.

„Isabel Gallagherová, dvacet devět let,“ informovala Lottie drobnou patoložku. „Četné bodné rány na zádech. McGlynn už na vás čeká, než tělo otočí na druhou stranu.“

„Slyšela jsem, že s ní v pokoji bylo i její dítě,“ řekla Jane, když si nasadila roušku a zakryla si vlasy kapucí.

„Holčičku našla v postýlce její babička, ta byla první na místě činu. Zdá se, že se dítěti nic nestalo. To je vše, co zatím víme.“

„Tak se do toho dáme,“ zavelela Jane.

Lottie ji zavedla dovnitř.

V ložnici se Jane přivítala s vedoucím týmu kriminalistů a zhodnotila scénu. „Pohnul jste s ní, Jime?“

„Jen abych potvrdil smrt.“

„Byl tu lékař?“

„Ještě před ním přijeli záchranáři,“ informovala ji Lottie. „Hned věděli, že ta žena je mrtvá. Matka oběti, bývalá zdravotní sestra, jí zkontrolovala pulz.“

Jane přešla po ocelových deskách na parketové podlaze a místnost ztichla. Žádné bzučení kamer. Nebyl slyšet ani ničí dech. Jen šustění patoložčina forenzního obleku.

Lottie sledovala, jak se Jane shýbla a zlehka položila ruku na krk mrtvé ženy.

„Zatím nemůžu přesně určit dobu smrti, ale řekla bych, že není mrtvá déle než čtyři hodiny, možná jen tři. Víc budu vědět, až ohledám tělo.“

Bylo jedenáct hodin. Lottie řekla: „Ještě musím vyslechnout jejího manžela, Jacka Gallaghera, ale jeho šéf potvrdil, že dnes přijel do práce deset minut po sedmé. Isabel musela být zavražděna krátce poté, co manžel odešel z domu.“ Anita ji našla kolem deváté, což znamenalo, že zemřela mezi sedmou a devátou. Lottie doufala, že se Jane později podaří určit čas smrti přesněji.

„Už ji můžete otočit, Jime,“ pobídla ho Jane.

McGlynn opatrně otočil Isabelino tělo na bok a pak na záda.

Když Lottie konečně spatřila ženinu tvář, zalapala po dechu. „Ježíši.“

„Hematom uprostřed čela,“ komentovala Jane.

„Přímé napadení.“ Lottie vrtěla hlavou. „Viděla útočníka.“

Isabel Gallagherová byla hubená. Teď uviděli její paže, které měla dosud skryté pod tělem. Kostnaté a pokryté na pohled čerstvými modřinami. Byla to celkově drobná žena, měřila necelých sto šedesát centimetrů. Rozhodně nerovný soupeř pro jakéhokoli útočníka, zejména pro takového, který se ohání nožem a nějakým těžkým předmětem.

„Hluboká řezná rána na krku,“ pokračovala Jane. „Pravděpodobně hlavní příčina ztráty krve. Odhaduju, že ji vrah zasadil hned po ráně do hlavy. Ty rány na zádech mohly vzniknout až post mortem.“ Zvedla mrtvé horní díl pyžama a Lottie uviděla další dvě rány na trupu, spolu s četnými pohmožděninami.

„Modřiny mohly vzniknout při zápase,“ poznamenala.

„Nebo následkem pádu. Zemřela na tom místě, kde spadla.“

„Co se tu podle vás stalo?“ zeptala se Lottie.

„Mimo záznam bych řekla, že ji někdo napadl zepředu, načež spadla, vrah jí podřízl hrdlo, bodal ji zepředu, pak ji převrátil na břicho a bodal ji do zad. Musím ji otevřít, abych vám mohla říct něco dalšího.“ Jane pohlédla na McGlynna. „Můžeme ji převézt do márnice, jakmile dokončíte svou práci ohledně těla a jeho okolí.“ Vstala a naklonila hlavu. „Je to otřesné.“

„Já vím,“ přisvědčila Lottie.

„Moment.“ Jane si znovu dřepla. „Pinzetu, Jime.“

Lottie sledovala, jak patoložka rozevřela mrtvé dva prsty a ocelovou pinzetou uchopila nějaký předmět, který žena svírala.

„Co je to?“

„Staromódní žiletka,“ vysvětlila Jane.

Jim vytáhl sáček na důkazy a Jane do něj žiletku uložila.

„Proč ji měla v ruce?“ nechápala Lottie.

Jane pokrčila rameny. „Okamžitě naplánuju pitvu. Musíme toho grázla co nejrychleji najít.“

Důraz, s jakým to vyslovila, Lottie překvapil. Patoložka se obvykle chovala profesionálně, často až odměřeně, ale vražda matky před očima malého dítěte v postýlce jí otřásla.

Ticho v domě proťal téměř zvířecí výkřik zvenčí.

Jack Gallagher dorazil domů.

7. KAPITOLA

Tmavě modrá dodávka stála nedbale zaparkovaná hned u brány, dveře řidiče byly otevřené. Kirby a McKeown Jacka Gallaghera pevně drželi, každý z jedné strany. Muž se vzpíral, snažil se jim vykroutit. Obličej měl zkřivený, oči vytřeštěné, ústa dokořán. Rozcuchané tmavé vlasy mu visely kolem uší a lepily se mu na čelo zpocené námahou.

Byl vyšší a statnější než na té svatební fotografii. Pevné svaly se mu pod tmavě modrou bavlněnou pracovní košilí napínaly.

„Pusťte mě dovnitř!“ křičel jako šílený nepřirozeně vysokým hlasem. „Je to můj dům. Moje žena a dcera jsou ještě uvnitř? Řekněte mi někdo pravdu, nebo si tam prorazím cestu sám!“

Lottie se postavila před něj. Jeho úzkost a obavy byly doslova hmatatelné a Lottie se z té energie úplně zachvěla. Tuhle část své práce nenáviděla, ale zároveň byla naštvaná. Bylo zřejmé, že Gallagher už o smrti své ženy něco zaslechl. Lottie chtěla, aby se tu hrůznou zprávu dozvěděl až po příjezdu domů. Tak by mohla vyhodnotit jeho prvotní reakci. Teď už bylo pozdě. Bude muset změnit směr svého postupu.

„Pane Gallaghere. Jacku. Jsem detektiv inspektorka Lottie Parkerová. Hlavní vyšetřovatelka tohoto případu. Prosím, snažte se uklidnit.“

„Co se stalo?“ Celý se zhroutil a oba detektivové uvolnili sevření, ale nepustili ho a zůstali stát těsně u něj.

Lottie se narovnala, byla ve střehu pro případ, že by se muž detektivům vytrhl a chtěl vběhnout do domu. Hlavou jí bleskla stará a mnohokrát potvrzená pravda, že pachatelem je v takovýchto případech obvykle manžel. Nechtěla, aby svým vpádem do domu ohrozil jakékoli důkazy, které můžou později najít.

„Vydržte pár vteřin, než naberete dech, a já vám sdělím podrobnosti,“ uklidňovala ho.

„Je Holly v pořádku? Řekli mi, že Isabel je mrtvá.“

„Kdo vám to řekl?“

„Ti supi tam na kraji ulice. Že to není pravda?“

„Není pro mě lehké vám něco takového oznámit, pane Gallaghere, a je mi to moc líto. Vaše žena je bohužel mrtvá.“

Čekala, že se manžel zhroutí v plačící hromádku neštěstí, avšak on se místo toho kousl do rtu a pomalu přikývl.

„Takže je to tak. Bál jsem se, že by to mohlo dojít až sem.“ Pod očima měl tmavé kruhy a teď mu vytryskly slzy: „Prosím vás, jen mi povězte, že si Holly nevzala s sebou. To už bych fakt nezvládl.“

Lottie měla připravenou otázku, ale jeho slova ji zmátla. „Co tím chcete říct?“

„Víte, Isabel… no… mívala deprese. Úplně strašný od tý doby, co se Holly narodila. A předtím taky. Během těhotenství.“ Přejel prsty po neposlušné ofině, odhrnul si vlasy dozadu a odhalil hladké čelo. „Řekněte mi pravdu. Musím vědět, co se v mým domě stalo. Kde je moje dcera?“

„Je v péči vaší tchyně. Holly je v pořádku.“

„Díkybohu za to.“ Klesl na kolena, celý se zhroutil.

„A Isabel? Co udělala? Myslím jak zemřela?“

Lottie si k němu dřepla. „Pane Gallaghere, netušíte, co se mohlo u vás doma dnes ráno stát?“

Prudce zvedl hlavu. Podíval se na ni pronikavým pohledem. „Co tím myslíte?“

Lottie to začalo být nepříjemné. Neměla by se ho takhle ptát, neměla by s ním vést rozhovor tady. A už vůbec ne, když je v takovém stavu. Musela ho dostat na stanici. Měli by mu odebrat oblečení a provést analýzu. Vzít otisky prstů a vzorek DNA. Ne že by to nutně něco znamenalo. Pokud je vinen, měl už dost času, aby oblečení vypral nebo spálil a převlékl se.

Vstala a natáhla k němu ruku. Chytil se jí a také se zvedl.

„Vaše žena byla zavražděna, Jacku. Musíte s mými detektivy na policejní stanici v Ragmullinu.“

„Nikam nepůjdu, dokud neuvidím Isabel.“ Odhodlaně odsekával každé slovo, jako by neslyšel, co mu sdělila.

„To bohužel není možné. Váš dům je místem činu.“

„Fakt?“ Zlostně zkřivil rty. „Moje žena byla nemocná. Ať udělala cokoli, nemůžete ji obvinit ze zločinu. To je návrat do doby temna.“

„Pane Gallaghere, Isabel byla zavražděna,“ zopakovala Lottie.

„Ne. Nevěřím vám.“ Rozzlobená červeň se mu rychle vytratila z tváře. Zbledl, až mu byly vidět tenké modré žilky pod kůží. „Ne. V žádném případě. Jak? Moje dítě…“ Zlomil se v pase a sevřel si hruď.

Sakra. Lottie doufala, že nedostal infarkt. Už těch dramat bylo na jedno ráno dost.

Jack se však narovnal, tvář měl jako z vosku, ruce se mu třásly. „Musím vidět Holly. Řekněte mi, prosím vás, co se stalo!“

„Holly je v pořádku. Není zraněná. Vaše tchyně identifikovala Isabelino tělo. Tady nemůžete nic dělat. Chtěla bych, abyste se mnou jel na stanici. Takový je prostě postup. Nebudete se moct vrátit domů, dokud tady můj tým a kriminalisté nedokončí svou práci. Může se stát, že to bude trvat i několik dní.“

„To nemyslíte vážně.“

„Bohužel ano.“

„Pojedu s vámi.“ Zvedl ze země bundu, která mu spadla během potyčky s Kirbym a McKeownem.

„Můžete u někoho pár dní zůstat? U rodičů? Máte sourozence?“

„Moji rodiče jsou mrtví. Sourozence nemám.“

„A co vaše tchyně?“

„Uvidím, co Anita na to.“

Sledovala, jak se narovnal a upřeně se zadíval na dům, v němž se činili kriminalisté. Rezignovaně si vzdychl a následoval McKeowna k autu.

Lottie se zhluboka nadechla a snažila se udělat si o Jacku Gallagherovi nějakou představu. Zdálo se, že ho ta událost opravdu šokovala a zdrtila a že nic nepředstírá, avšak Lottie se při své práci už setkala s celou řadou dobrých herců a lhářů. Při výslechu bude muset postupovat navýsost ostražitě. Jenže dnes ráno nebyla ostražitost tím hlavním, co cítila. Lomcoval jí především hněv a vztek.

Ukázala na Gallagherovu dodávku a dala pokyn jednomu z techniků, aby ji zatím aspoň zběžně prohlédl. „Podívejte se, jestli tam není něco, co by pro nás mohlo být vražednou zbraní.“

8. KAPITOLA

Soukromá školka jménem Duhová bublinka se nacházela v mnohem luxusnější části města, než v jaké Joyce bydlela. Ale to ji nijak netrápilo. Čtyři stěny samy o sobě ještě neznamenají šťastný domov. A Joyce už žila v tolika domech, kde chyběla láska, že se nenechala ošálit nablýskaným vzhledem. Zároveň však upřímně obdivovala způsob, jakým manželé Foleyovi přetvořili svou velkou zahradu v bezpečné prostředí pro děti, které přes den Sinéad Foleyová hlídala. Školka sídlila v nové přístavbě spojené s jejich domem. Když se tam Joyce šla poprvé podívat, hned jí bylo jasné, že Evan bude u Sinéad Foleyové v bezpečí.

Podívala se na hodinky. Směna v kavárně jí začínala až ve dvanáct, ale věděla, že Sinéad nebude vadit, že Evana převezme už teď.

„Dobré ráno, Joyce, jste tu brzy. Ahoj, Evane, jen jdi dovnitř. Pověs si bundičku. Tvoji kamarádi už jsou tady.“ Sinéad se chovala mateřsky a vždycky byla samý úsměv. Ve svých sedmatřiceti letech byla přibližně o deset let starší než Joyce.

„Dnes máte plno,“ všimla si Joyce.

„Ve škole začaly velikonoční prázdniny, takže u nás ty dva týdny budou i někteří malí školáčci.“

„Tak to se omlouvám, že jsem Evana přivedla takhle brzy.“

„Ale to vůbec nevadí. Čím víc jich je, tím je nám veseleji, jak se říká.“ Sinéad zvedla Evanovu bundu z podlahy, kam ji odhodil. „V kolik hodin si ho vyzvednete?“

Joyce přešlápla z jedné nohy na druhou a přemýšlela o rozhodnutích, která musí učinit. O těžkých rozhodnutích. Prozatím chtěla, aby všechno vypadalo normálně. „Možná o něco dřív než obvykle. Nevadí?“

„Fajn. Tak zatím.“

„Můžu ho před odchodem obejmout?“

„Evane, pojď ještě obejmout maminku.“

Joyce si myslela, že se rozpláče, když její syn upustil hračku, s níž si už začal hrát, a vletěl jí do náruče.

„Mám tě moc rád,“ zašeptal jí do ucha.

Políbila ho a pevně objala, než ho pustila. „Taky tě mám moc ráda, chlapečku.“

Rozběhl se zpátky k chumlu dětí a zase zvedl hračku. Figurku jakéhosi akčního hrdiny. Joyce zatoužila, aby měla nějakou nadpřirozenou schopnost. Pak by mohla svého syna držet v náručí a odletět pryč, daleko pryč od všech problémů, které ji v životě pronásledovaly.

Vrátila se k autu, usedla za volant, hlava jí třeštila. Měla by zavolat Nathanovi, ale ten ještě řídí a nejspíš by telefon nezvedl. Stejně mu nemohla říct pravdu. Nemohla mu říct nic, tečka. Kousala si nehet na palci až do krve. Co může dělat?

Musí utéct. To věděla.

Jinak ji zabijí.

A možná by zabili i Evana.

9. KAPITOLA

Lottie sledovala, jak McKeown s Gallagherem odjíždějí, a pak se otočila na Kirbyho.

„Co si o něm myslíte?“

„Upřímně řečeno, nejsem si jistej.“ Kirby vytáhl z kapsy doutník a poškrábal se ve svých nezkrotných kudrnách. „Podezříváte ho?“

„Nechám si svůj názor pro sebe, dokud ho nevyslechnu.“

„Něco vás žere, že?“ Kirby v ní četl skoro stejně dobře jako Boyd.

„Jaký by v tom byl rozdíl?“

* * *

Table of Contents

prolog

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA