Přeložila Zuzana Ľalíková

THE MARRIAGE AUCTION: SEASON ONE, VOLUME ONE

Copyright © 2021 by Audrey Carlan, Inc.

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková 2024

ISBN 978-80-249-5543-8

Obsah

Epizoda 1

Epizoda 2

Epizoda 3

Epizoda 4

Epizoda 5

Epizoda 6

Epizoda 7

Epizoda 8

Epizoda 9

Epizoda 10

Epizoda 11

Epizoda 12

Epizoda 12B

Epizoda 13

Epizoda 14

Epizoda 15

Epizoda 16

Epizoda 17

Epizoda 18

Epizoda 19

Epizoda 20

Epizoda 21

Epizoda 22

Epizoda 23

Epizoda 23B

Epizoda 24

Epizoda 25

Epizoda 26

Epizoda 27

Epizoda 28

Epizoda 29

Epizoda 30

Epizoda 31

Epizoda 32

Epizoda 33

Epizoda 34

Epizoda 35

Epizoda 36

Epizoda 37

Poděkování

O autorce

Věnuji svému budoucímu já…

Jen se podívej, co jsi všechno dokázala.

Poznámka pro čtenáře

Ahoj, noví přátelé,

knihy této série obsahují témata a scény, jež mohou být pro některé čtenáře citlivé nebo nepříjemné. Tato kniha se dotýká celé řady témat, před nimiž bych ráda čtenáře varovala. Prosím, věnujte chvilku jejich přečtení. Příběh se dotýká následujících témat:

• znásilnění,

• ohrožení dítěte,

• týrání dětí,

• domácí násilí a násilničtí intimní partneři,

• sebevražda,

• vražda a pokus o vraždu,

• obchod s bílým masem (týkající se i nezletilých),

• postavy s pochybnou morálkou,

• násilí,

• násilí s použitím střelných zbraní,

• detailní popis pohlavních styků (se souhlasem všech zúčastněných),

• tabuizovaná témata, například dražby lidí výměnou za peníze (se souhlasem všech zúčastněných),

• vulgarity.

Tuto ságu jsem původně psala a rok vydávala po jednotlivých epizodách (kapitolách) na platformě Amazon Kindle Vella v pravidelných týdenních intervalech. Každý díl série obsahuje v knižní podobě více než deset procent nového textu, a to včetně dosud nikdy nezveřejněných scén.

Ze začátku vás může počet úhlů pohledu jednotlivých postav překvapit. Ujišťuji vás, že se tento počet časem významně sníží.

Držte se mě, přátelé! Tohle bude divoká, vzrušující jízda, jakou jste při čtení ani naživo nikdy nepoznali.

Vítejte na sňatkové dražbě!

S šílenou láskou

Audrey

Epizoda 1

Nedoufej

FAITH

Nechtěla jsem brečet. Za poslední čtyři roky jsem vyplakala tolik slz, že bych jimi naplnila celý plavecký bazén. Tímhle krokem, jakkoli morálně pochybným, jsem si brala zpátky moc nad svým vlastním osudem. Představoval pro mě způsob, jak se postarat o své nejbližší a uniknout zloduchovi, který chtěl zničit veškeré moje naděje na dobrou budoucnost.

„Podepište se tady a tady.“ Elegantně oděná žena, jež vypadala, že jí bude dost přes padesát, ukázala na příslušné kolonky sáhodlouhé smlouvy na stole přede mnou. Inkoustově černé vlasy měla upravené v nízko posazeném drdolu. Červený kostýmek jí obepínal ladnou, štíhlou postavu, jako by byl střižený jí na míru. Nejspíš byl. Z té ženy sálala aura bohatství, konexí a důležitosti. Od úhledného drdolu až po špičky černých lodiček na deseticentimetrových podpatcích, na nichž se pohybovala naprosto sebejistě, přetékala tato žena sebevědomím. Něčím, co ze mě během posledních let vymlátili.

V ústech mi náhle vyschlo. Ztěžka jsem polkla, důkladně si stránku smlouvy přečetla a podepsala jsem se do příslušné kolonky. Jen by mi uškodilo, kdybych neznala všechny podmínky, za nichž tu doslova uzavírám smlouvu na svůj život.

Tři roky.

Přes tisíc dní.

Po vypršení smlouvy mi bude dvacet sedm a budu bohatá. Ztratit tři roky mládí mi nevadilo. Ztratit tři roky s těmi, koho jsem milovala, bylo mnohem těžší. Zaskřípala jsem zuby a znovu si přečetla jednu konkrétní část smlouvy. Tato část shrnovala, k čemu se na následující tři roky dobrovolně zavazuju.

Faith Marinová souhlasí s následujícím:

• Bude po dobu tří let sloužit jako „manželka/manžel“ vítězi dražby.

• Bude ochotná naplnit manželskou dohodu do čtrnácti dní od svatebního obřadu.

• Bude mít pravidelný pohlavní styk s vítězem dražby podle dodatku A.

• Bude pořádat události a akce / účastnit se událostí a akcí podle přání vítěze dražby.

• Bude cestovat podle požadavků vítěze dražby.

• Bude se účastnit všech veřejných vystoupení coby spokojený/á partner/ka vítěze dražby.

• Bude sloužit jako „nevlastní matka/otec“ všem potomkům, které vítěz aukce může mít ve své péči.

Při čtení poslední podmínky se mě zmocnil tak nepříjemný pocit, až se mi zadrhl dech. V tom skoro tři centimetry tlustém komínku papírů, na nichž byla vytištěná detailně zpracovaná smlouva, byly děti zmíněny jen jednou. Soustředila jsem se ovšem na případné poznámky o omylem zplozených dětech, které můžou vzejít z manželství, v němž pravidelně dochází k pohlavnímu styku. Ne že by mi něco takového dělalo starosti, protože jsem měla zavedené nitroděložní tělísko. S bušícím srdcem jsem zvedla hlavu a pohlédla na tu krásnou ženu, jež se mi představila jako „madam Alana“.

„Promiňte, madam Alano?“

Přes skleněný stůl, na němž ležel jen notebook a telefon, na mě tázavě pohlédla tmavýma očima.

„Ano, slečno Marinová?“

„Hm, mám otázku k této části smlouvy. Ohledně toho, že budu nevlastní matkou dítěte vítěze dražby?“ V žaludku mi vířila žluč, potřebu zvracet se mi však podařilo potlačit.

Neřekla ani slovo a trpělivě čekala, až sdělím, co chci vědět – po pravdě mě tím akorát ještě víc znervóznila.

„Má hodně dražitelů děti?“ zeptala jsem se.

„Několik z nich ano. Většině dražitelů je od pětadvaceti do pětačtyřiceti let. Je pochopitelné, že majetní muži a ženy v tomto věkovém rozmezí budou mít děti, že?“ Díky jejímu francouzskému přízvuku znělo její vysvětlení překrásně, přestože realita mě děsila.

„Je možné zajistit, aby mě n-nevydražil dražitel s dítětem?“ Zlomil se mi hlas a prozradil tak mé obavy i fakt, že jsem se zoufale snažila nedat svůj strach najevo.

Madam Alana přimhouřila oči. „Ne. Pokud nejste ochotná přistoupit na všechny podmínky uvedené a podrobně vysvětlené v této smlouvě, možná pro vás tento životní styl není vhodný.“

Po kůži se mi jako sliz šířil chladný děs.

Potřebovala jsem tuhle dohodu uzavřít.

Závisel na tom nejen můj život.

Pokud jsem chtěla přežít situaci, v níž jsem se ocitla, neobejdu se bez peněz a moci všech dražitelů aukce. Nepodepsat smlouvu nepřicházelo v úvahu. Tuhle cestu jsem si zvolila, protože představovala nejjistější cestu k životu, který jsem chtěla, a zaručovala mi prostředky, jež jsem naléhavě potřebovala. První vklad dorazí na můj účet hned, jak kupec podepíše a zaplatí za svou výhru.

Za mě.

Ty peníze mi hodně pomůžou, tudíž jsem se musela držet plánu.

Strach a odpor k sobě samé za to, že jsem se rozhodla upsat prakticky luxusní prostituci a ponižování, nebyly ničím v porovnání s tím, čím jsem si už prošla. A především mi uzavření smlouvy dá to, co jsem chtěla víc než cokoliv jiného.

Cestu ven.

Únava, věčně na útěku, potřeba neustále se dívat přes rameno a nekonečné obavy o člověka, na němž mi záleželo víc než na komkoliv jiném, zítra večer skončí.

Už jen jeden den.

Pohledem jsem přelétla zbytek zdůrazněného textu v rozsáhlé smlouvě. V podstatě jsem se na tři roky vzdávala vlastního života. Už nebudu Faith Marinová, dcera milujícího otce Roberta Marina, který přišel o svou mladou ženu, jež se předávkovala a nechala tu mě, mého otce a moji mladší sestru úplně samotné. Místo toho ze mě bude manželka na ozdobu dražitele s nejvyšší nabídkou.

Jen pomyšlení na otce mi lámalo srdce vedví. Muži, kterého jsem měla tolik ráda a k němuž jsem vzhlížela, by se příčilo, co jsem se tu chystala udělat, a přesto by to pochopil a bezpodmínečně by mě v mém rozhodnutí podporoval.

Snad mi ten, kdo si mě vybere, pokud si mě někdo vybere, dovolí pravidelný kontakt s rodinou. Ti muži byli coby dražitelé vybíráni stejně pečlivě jako kandidáti pro dražbu. A co je na tom nejlepší? Nikdo se nedozví moje tajemství, protože neexistoval jediný jeho záznam a důkaz jeho existence. O to jsem se postarala, přestože mě to stálo kus mé duše. Kus, který jsem nechtěla zpět.

Pokud upoutám dražitele, jenž bude ochotný za mě zaplatit, budu vydělávat minimálně jeden milion dolarů ročně. Ihned po uzavření smlouvy mi na účtu přistane záloha ve výši dvou set padesáti tisíc. A pokud se přihazování vyšplhá na víc než tři miliony, já a mí nejbližší budeme zajištěni po zbytek života – budeme mít dost peněz, abychom zmizeli.

Někam, kde nás nenajde ani sám ďábel.

Zadívala jsem se na poslední kolonku na podpis a podepsala ji s odhodláním a sílou, které jsem až do této chvíle necítila. Právě jsem se stala paní svého osudu.

Poprvé po dlouhé době… jsem se usmála.

Zítra večer stanu na pódiu s několika dalšími kandidáty, z nichž všichni mají vlastní důvody, proč se rozhodli prodat svá těla a duše nejvyšší nabídce v tom, co tajná společnost, jež akci pořádala, nazývá… Sňatkovou dražbou.

Epizoda 2

Vynášení odpadků

RUBY

„Ruby, holka moje, ty to v životě nikam nedotáhneš. Začni tancovat u tyče, jak ti dobře radí tvůj nevlastní táta, a koukej začít vydělávat prachy!“ slyšela jsem v duchu mámin nepříjemný hlas. Po nekonečném papírování jsem si promnula unavené oči.

Myslela jsem, že když se začnu prodávat zbohatlíkům, proběhne to rychle – šup sem, šup tam, díky, madam. Jenže nic takového. Vypadá to, že zazobanci se se svými stovkami dolarů neloučí rádi. Půlce slov ve smlouvě o tloušťce bible jsem ani nerozuměla. A to jsem nad těmi papíry seděla celý týden.

Hodila jsem letmým pohledem po madam Alaně, která seděla za skleněným stolem v tom svém nóbl oblečení a s červenými nehty, jež ladily k jejím šatům a lodičkám, co stály víc než půlroční nájem u nás v autokempu Sunnyside, a řekla jsem si, že by se jí asi nelíbilo, kdybych ji požádala o slovník nebo telefon s internetem. Můj mobil přístup na net neměl. Jen kredit ve výši devatenácti dolarů a patnácti centů, abych se dovolala svojí sestřičce. Rozhodně to nebyl jeden z těch minipočítačů za tisíce dolarů, které mají lidi ve městě věčně přilepené k uchu, zatímco se kolem nich míhá celý svět.

Mně bylo úplně jedno, co mi svět může nabídnout. Stejně mě v životě nepotkalo nic dobrého. A nic dobrého mě ani nepotká. Vyrostla jsem mezi chudinou a moje feťácká matka mi odmalička místo mléka dávala pít pepsi. Divím se, že mi kvůli mizernému jídelníčku, chudému na potřebné živiny, dávno neuhnily všechny zuby. Máma vždycky tvrdila, že dělala, co mohla. Jestli se dá jako péče o děti nazvat to, že jim dáte střechu nad hlavou a každý druhý den i něco k jídlu, tak to opravdu dělala. Do určité míry.

Už mě ani moji sestru ovšem nechránila před zástupem „nevlastních tátů“, které si pravidelně vodila do našeho zašlého přívěsu s dvěma ložnicemi. Kdykoli se v noci rozrazily dveře mého a sestřina pokoje, vstala jsem a poslala sestřičku do šatníku, aby nic neviděla. Když mě pak ten chlap konečně nechal na pokoji, brečela jsem jí v náruči, až jsme obě znovu usnuly.

Roky jsem trpěla, abych před tím svoji sestru ochránila.

V šestnácti jsem si našla práci a starala jsem se, aby moje sestra Opal nikdy nezůstávala doma sama jen s mámou. Každý den jsem cestou do práce doprovázela Opal do knihovny a cestou domů ji tam vyzvedávala. Dávala jsem mámě celý svůj výdělek a oznámila jí, že jestli bude dál tolerovat moje zneužívání, půjdu na policii. Vzala si peníze a nechala mě a moji sestru na pokoji. Většinu času jsme tak žily jako spolubydlící svojí matky a jejího zástupu úchylů, kteří jí dávali to, co chtěla ze všeho nejvíc – další dávku.

Smlouva na stole přede mnou mě zaváže na tři roky prodávání se. Ale tentokrát to bude o mé vlastní vůli. Představovalo to pro mě způsob, jak uniknout životu, o němž se moje matka domnívala, že si ho zasloužím. Už jsem se nestyděla, že jsem se rozhodla stát se manželkou úplně cizího muže. Ruby Dawsonová je bojovnice. Žena, jež poprvé v životě vzala do rukou vlastní osud. Pokud si mám svou budoucnost zajistit prací na zádech, tak ať. Stejně jsem pro většinu mužů představovala vadné zboží. Odpad, o který nikdo nestál. Pokud mě chce chlap s tlustou šrajtoflí navlékat do šatů, platit mi za to, že ho udělám, a ukazovat mě svým přátelům a kolegům, klidně ho poslechnu na slovo. Protože až si odsedím svůj trest, budu volná.

Záleželo mi jen na mé sestře. Klidně si zlomím záda. Nechám se vykrvácet. Useknu si vlastní paži, jen abych jí dala život, který bude na hony vzdálený tomu mému. Má devatenáctiletá sestra právě dokončila první rok na vyšší odborné škole v Glory Springs. V životě jsem na nic ani nikoho nebyla tak hrdá. Zasloužila si však lepší vzdělání a vlastní byt, kde by mohla v noci složit hlavu. Chtěla jsem jí to dát. Moje sestra byla ten nejchytřejší člověk, jakého jsem znala. Měla by studovat na některé z těch slavných nóbl univerzit jako Harvard nebo Yale. Kdybychom se narodily do jiné rodiny a jiného prostředí, nejspíš by ji na takovou školu přijali.

Moje sestra získala finanční stipendium pokrývající školné, ale pokoj pronajatý od milého postaršího páru v domě v docházkové vzdálenosti od školy jsem jí platila já. Opal bude první v historii rodiny Dawsonových, která dosáhne něčeho výjimečného. O to se postarám. Čtvrt milionu dolarů, co mi přistane na účtu – pokud si mě tedy zítra večer někdo vybere – zajistí mé sestře dobrý život, školné na univerzitě a pokoj na koleji hodně daleko od díry, v níž jsme vyrostly.

Madam Alana přede mě položila dva archy lesklého papíru. Na každém byly vytištěné fotografie zhruba třiceti nebo čtyřiceti mužů. Připomínaly mi, jak jsem jednou vypovídala na policii, kde mě požádali, abych identifikovala zločince, kterého pronásledovali přes několik států. Akorát že na těchto papírech byly tváře mnohem více mužů a nebyly to policejní fotky. Navíc tito muži ani nevypadali jako zločinci. Byly to profesionální fotografie, jaké se dají vidět třeba na webových stránkách doktorů nebo právníků.

„Tohle jsou všichni muži, kteří se zítra večer zúčastní dražby. Pokud chcete, smíte označit fotografii jednoho z nich, za kterého se čistě od pohledu nechcete provdat,“ oznámila madam Alana a ukázala na papíry přede mnou.

Zamračila jsem se. „To nechápu.“

Madam Alana stiskla rty, jako by ji snad moje odpověď podráždila. Nepřekvapovalo mě to. Podobně se na mě dívali mí učitelé na střední škole. Nikdy jsem nebyla zrovna génius, ale na ulici jsem se vyznala líp než většina lidí.

„Všichni kandidáti na dražbu smí odmítnout jednoho muže nebo ženu,“ vysvětlila mi.

„Draží i ženy?“ vyhrkla jsem s pusou dokořán.

Odpovědí mi byl jen náznak jejího úsměvu. „I ženy potřebují partnery bez ohledu na jejich sexuální sklony. Naše společnost uspokojuje všechny potřeby. A nikdo není kupován. Všechny páry vstupují do právně závazného, předem domluveného manželství s detailně zpracovanými parametry a také tím, co ráda nazývám ‚výhodami‘.“

„Myslíte peníze,“ podotkla jsem a zazubila se.

„Myslím výhody manželství.“ Povytáhla jedno obočí, jako by mě varovala, ať se neopovažuju odporovat.

„Tak proč mezi těmi fotkami nevidím žádné ženy?“ Ukázala jsem na jeden z listů papíru.

„Protože jste už vyplnila formulář ohledně svých vlastních sexuálních sklonů a zaškrtla kolonku heterosexuálka. Tím se automaticky zredukoval počet dražitelů na ty opačného pohlaví. Naším cílem je dávat dohromady lidi podobného zaměření, aby pro vás a vašeho budoucího manžela byly následující tři roky co nejpříjemnější.“ Dívala se na mě tak, jak to lidé chytřejší než já vždycky dělávali, když jsem nerozuměla něčemu, co považovali za naprosto jasné a jednoduché.

„Skvělé,“ zašeptala jsem.

Tím jsem si od madam Alany vysloužila upřímný úsměv. „Souhlasím.“ Podala mi červenou fixu. „Pokud si vyberete muže, za kterého se nechcete provdat, přeškrtněte jeho obličej velkým červeným X. Na důvody se vás nebude nikdo ptát.“

„Aha. Dobře. Hm. Díky.“

Pečlivě jsem si prohlédla všechny fotografie. Na jedné byl mohutný muž s dlouhými vlasy, vousy a knírem, připomínající vikinga. Na některé lidi by mohl působit drsně, nebo přímo děsivě, ale největší úchylové bývají často spíš ti normálně vypadající muži. Všichni byli pohlední, s pěknými zuby, hustými vlasy a ani stopou nekalosti v očích. Dokonce mezi nimi byli dva kovbojové.

Na úplném konci se nacházely fotografie dvou mužů s tmavými vlasy a smyslnýma tmavýma očima. Vypadali jako jednovaječná dvojčata. Akorát že jeden měl brýle a celkově působil mnohem upraveněji. Připomínal mi moji inteligentní, knihomolskou sestru. Muž vedle něj, evidentně jeho bratr, byl ovšem tak sexy, že jsem pro to nenacházela slova. Se širokým úsměvem vypadal jako přesně ten typ namyšleného děvkaře, který vás oblbne sladkými řečičkami, jen aby vás dostal do postele, a pak vás odkopne. Přestože byl podle mě ze všech nejpohlednější, přeškrtla jsem jeho fotku velkým červeným X.

Dnes ne, ani nikdy jindy, fešáku.

„Jste připravena seznámit se s ostatními kandidáty?“ zeptala se madam Alana.

„Já poznám další lidi, kteří budou zítra draženi?“ Překvapeně jsem zamrkala.

„Ano. Tito lidé jsou jediní, kdo vědí přesně, čím si procházíte. Navrhuju, abyste se spolu spřátelili.“

Spřátelili.

To slovo zahánělo neklidný pocit v mé mysli a v srdci. Nikdy jsem neměla žádné přátele. Jen svoji sestru.

Najednou mi rozhodnutí uzavřít smlouvu nepřipadalo tak osamělé.

Epizoda 3

Dobrá žena

DAKOTA

„Drahoušku, dobrá žena ví, že její místo je po manželově boku. Jedná jako jeho pravá ruka, stejně jako on jedná coby její levá ruka. Ne dva celky, ale dvě poloviny, které tvoří jednu neochvějnou jednotku.“

Vždycky jsem chtěla být matkou od rodiny, a tak jsem si brala dědečkova slova k srdci, duši a vstřebávala je do krve. Snila jsem, že si najdu muže, vychovám děti na našem ranči a budu manželovou pravou rukou, kdykoli to bude potřeba. Celý život jsem se svým dědečkem pracovala na farmě, zatímco táta trávil čas pitím, hýřením a podváděním mé matky.

Když moje máma Carol McAllisterová v mladém věku třiceti čtyř let opustila tento svět, v našem maloměstečku Sandee v Montaně se nenašel nikdo, kdo by nevěděl, proč si vzala život. Sedmnáct let trpěla po boku muže, jemuž zaslíbila svůj život a který se k ní choval jako ke služce, a křehká květinka jako ona se jednoho dne rozhodla, že to už dál nevydrží.

Svého otce jsem nenáviděla z celého srdce, ale byla jsem odhodlaná udělat, co bylo v mých silách, jen aby byl můj dědeček hrdý, ať odpočívá v pokoji. Jenže mému otci se úspěšně dařilo ničit všechno, co můj děda a generace před ním vybudovali. Odkaz, který měl přejít na mě a moji sestru, stejně jako na následující pokolení.

Opět jsem si pozorně přečetla část smlouvy, jež se týkala mých sexuálních sklonů. Možností bylo nekonečně a ne všechny jsem znala, natož abych s nimi měla zkušenosti, proto jsem jednoduše zaškrtla kolonku heterosexuálka a šla dál.

Sex pro mě nebyl to nejdůležitější na světě. I v pubertě jsem věnovala všechen volný čas práci na farmě. Jasně, jednou dvakrát jsem si užila s mladíky, které dědeček každé léto najímal na výpomoc. Dokonce jsem si to o jisté horké srpnové noci potají rozdala se spolužákem ve své omlácené dodávce od Fordu. Ani jedna z oněch pubertálních zkušeností mě ovšem nepřipravila na kopulaci v dospělosti.

Poprvé jsem to, co nazývám „skutečný sex“ s dospělým mužem, měla v jednadvaceti letech. Jemu bylo dvacet šest a patřil k motorkářskému klubu projíždějícímu tehdy naším městečkem. Zastavili se v místním baru na drink a trochu zábavy. S tím vousatým zvířetem, chlapem, který toho o sexu a o tom, jak přinést ženě rozkoš, věděl víc, než jsem kdy považovala za možné, jsem strávila dva dny. Máma mi nikdy nepověděla, jak příjemné to může s opačným pohlavím být. Asi protože můj táta byl kretén, který jí nikdy nedával najevo lásku ani laskavost. Kdyby v sedmnácti při svém poprvé neotěhotněla a nečekala mě, vše by mohlo být úplně jinak. Třeba by dnes i žila.

Nikdy však nenaříkala, jaký by mohl její život být. Dělala, co bylo v jejích silách, aby byl táta spokojený. A aby si jí víc všímal. Marně. Byl příliš sebestředný na to, aby se mámě jakkoli věnoval. Navíc jí dával pravidelně najevo svoje rozčarování z toho, že si ho k sobě uvázala dvěma dcerami, a žádným synem. Říkal nám nepoužitelné pijavice.

Já jsem to měla horší proto, že jsem byla nejstarší a vyšší, silnější verze mámy. Nenáviděl mě a taky mi to dával celý život najevo. Ať jsem udělala cokoli, nebylo to pro něj dost dobré, a že jsem se snažila, aby na mě byl hrdý. Naučila jsem se všechny práce na ranči od shánění dobytka přes chov koní, kydání hnoje ve stájích, opravování plotů, vedení účetnictví až po účast na aukcích a všechno ostatní. Nikdy jsem neodmítla žádný úkol, a kdykoli bylo potřeba, přihlásila jsem se jako dobrovolnice. Do všeho jsem se vrhala po hlavě a naplno.

Bylo mu to jedno. Pro Everetta McAllistera nebylo nic dost dobré. Ani naše matka. Ani jeho dcery. Nic. A teď se ranč ocitl v prekérní situaci. Moje rodina do mě vkládala všechny naděje. Pokud dokážu shromáždit dost peněz, splatit obrovský dluh, který můj otec za čtyři roky od dědečkovy smrti nadělal, a otce vyplatit, budeme volní. Jen tak bude otec ochotný opustit místo, o němž se domníval, že na něj má dědičné právo.

Až si mě v dražbě vyberou, protože nic jiného nepřicházelo v úvahu, budu v očích své rodiny hrdinkou. Ne nepoužitelnou „malou holkou“, jak mě otec často oslovoval.

S nezměrným uspokojením jsem se podepsala na poslední stránce.

„Jste připravená seznámit se s ostatními pěti kandidáty, slečno McAllisterová?“ Alana stála na opačné straně stolu, připravená se mě chopit hned, jak podepíšu smlouvu, kterou se vzdávám následujících tří let svého života.

„Jistě.“ Zeširoka jsem se usmála.

„Vypadáte spokojeně.“ Oplatila mi úsměv, ovšem ten její působil vyrovnaně a zdvořile.

Upravila jsem si kovbojský opasek, uhladila si svou oblíbenou modro-zelenou kostkovanou košili s lesklými knoflíky a dlouze, utrápeně si povzdechla. Připadalo mi, jako bych v sobě ten povzdech držela celé poslední čtyři roky.

Poprvé po dlouhé době jsem si však povzdechla s hrdostí a odhodláním.

„V životě mi nebylo líp. Jdeme na to.“ Zakřenila jsem se a vykročila, připravená na cokoli.

Madam Alana mě provedla překrásnou chodbou do útrob luxusního kasina v mrakodrapu v samotném srdci Las Vegas, na jejímž konci otevřela dvoukřídlé dveře, které vedly do zasedací místnosti.

Rozhlédla jsem se po pěti lidech sedících u velkého lesklého černého stolu.

Překrásná brunetka s oslnivýma modrýma očima, jaké jsem v životě neviděla.

Štíhlá blondýnka s rovnými vlasy s pěšinkou uprostřed a popraškem pih na líbezném obličeji.

Přitažlivá Asiatka s nejdokonalejší olivovou pletí, jakou jsem kdy viděla, a dlouhýma nohama, za jaké by ženy vraždily.

Hříšně sexy černoch v tmavě fialové košili a břidlicově šedých kalhotách. Upřímně mě překvapilo, že ho tu vidím. Netušila jsem, že se v aukci budou dražit i muži.

Posledním přítomným byla uhrančivá zrzka, která se ke mně v křesle otočila, právě když jsem vešla, a upřela na mě povědomé blankytně modré oči. Oči stejné barvy, jakou mají oči našeho otce. Dívala jsem se, jak se do těch očí vkrádá strach, když si uvědomila, kdo poslední kandidátka je.

„Děláš si prdel? Ne! Ani omylem!“ vykřikla jsem tak hlasitě, až se prosklená stěna naproti mně otřásla.

Moje mladší sestřička Savannah vstala a zvedla obě ruce ve smířlivém gestu, které nemělo žádnou šanci uklidnit zuřivost, jež mi vybuchla v nitru jako jaderná elektrárna.

„Vysvětlím ti to, Dakoto,“ vyhrkla moje dvacetiletá, nádherná, hodná sestřička – která měla být v tuhle dobu ve škole.

Zakroutila jsem hlavou a vyrazila k ní.

Muž, jenž seděl vedle ní, se očividně dokázal pohybovat rychleji, než se zdálo, protože se ihned vrhl mezi mě a moji krev.

„Uhni,“ zavrčela jsem na něj.

Zavrtěl hlavou. „Nejdřív se uklidni a pak uhnu.“ Ukázal přes moje rameno na prázdnou židli.

„Vypadni odtud.“ Vyčítavě jsem ukázala na svoji sestru. „A hned!“ zařvala jsem.

„Ať už zítra večer vyděláš jakoukoli částku, nebude to stačit!“ vyrazila ze sebe nešťastně. Vyhrkly jí slzy a skoulely se jí po růžolících tvářích. „Dobře to víš. Potřebujeme víc peněz,“ dodala. „Jdu do toho, Dakoto.“ Popotáhla. To už k ní přistoupila brunetka, objala moji sestru a pohladila ji po zádech. „Ať řekneš cokoli, nezabráníš mi tom!“ Oheň, který v ní hořel, planul jasněji než slunce na obloze bez jediného mráčku.

V životě bych nedovolila, aby si moje sestřička procházela něčím takovým. Tuhle bitvu i válku musím vyhrát já, ne ona. Na to byla příliš hodná. Příliš nevinná. Příliš naivní, než aby se propadla do tohoto chladného, temného světa. Bylo mým úkolem ji chránit a přesně to udělám.

„Chceš se vsadit?“ ucedila jsem.

Epizoda 4

Sourozenecká rivalita

SAVANNAH

Dveře do zasedací místnosti se otevřely a vešla moje starší sestra Dakota. V odrazu vysokých oken, k nimž jsem seděla čelem, a tedy zády ke konferenčnímu stolu, jsem viděla, jak si měří ostatní kandidáty. Věděla jsem, že bude poslední novou kandidátkou zvolenou pro zítřejší aukci. Prostě jsem to věděla. Na jednu stranu jsem doufala, že se do finálního kola nedostane, na druhou stranu jsem si však uvědomovala, jak moc se do poslední šestice obě chceme dostat.

Potřebovaly jsme peníze.

Dvě stě padesát tisíc dolarů, které každá dostaneme za uzavření smlouvy s dražitelem, pokryje dluh, jímž jsou u banky zatížené naše pozemky a firma. Pokud budeme obě vydraženy pro manželství, náš výdělek snad pokryje většinu dluhu, který náš otec nadělal.

Tím, že uzavíral nevýhodné obchody.

Zas a znovu.

Každým dalším nákupem a prodejem dobytka a koní roztáčel otec spirálu dluhu víc a víc. Nejdřív šlo o nemocné býky, které ihned vypustil na naše normální pastviny. Dobrý rančer by něco takového nikdy neudělal. Musíte oddělit nové kusy, dát jim čas, aby si zvykli, nechat je prohlédnout veterinářem a ujistit se, že jsou všichni zdraví, než je přidáte ke stádu. Takový proces může trvat měsíce. Táta nechtěl čekat a nakazil tím ještě víc kusů dobytka, než kolik jich koupil. Ztráta nás těžce zasáhla.

A pak tu byli koně. McAllisterovi nikdy neuzavírali pokoutní obchody. Ne, vždycky jsme kupovali, prodávali a trénovali jen ty nejlepší. Vše podle zákonů a pečlivě zanesené do účetních knih. Nebo aspoň takhle to tu řídil náš děda a učil nás to ode dne, kdy jsme se dokázaly udržet na koni. Poslední koně, které táta koupil, byli už zlomení, a ne v dobrém smyslu toho slova. Podvyživená zvířata trpěla špatnou péčí a potřebovala spoustu času, léků a peněz, jež jsme neměli, než by nám kterékoli z nich mohlo vydělat to, kolik za ně utratil.

Právě proto jsem teď byla tady.

Když jsem zaslechla, co se Dakota chystá udělat, aby zachránila pozemky naší rodiny, ozvala jsem se společnosti, o níž se ve svých telefonátech zmínila. Zjistila jsem si o ní informace a poslala jim svou fotku a profil. Byla jsem v šoku, když mi zavolala sama madam Alana. Chtěla si být jistá, že jsem na tak drastické rozhodnutí skutečně připravená, protože bych musela opustit školu, rodinu, přátele a dost možná i stát, či dokonce zemi, v níž jsem se narodila.

Všichni kandidáti musí cestovat tam, kam jim jejich manžel/manželka řekne. Musí být připraveni vycestovat prakticky ihned. A madam Alana se zmínila, že řada dražitelů žije mimo Spojené státy. Bolelo by mě opustit rodinu a přátele, ale ne tolik, jako by mě bolelo přijít o náš odkaz. A ti prohnilí Goodallovi už po generace čmuchají kolem naší půdy. Spory mezi McAllisterovými a Goodallovými byly skoro stejně známé jako slavný spor Hatfieldových a McCoyových.

Nenávist mezi Dukem Goodallem Prvním a mým pradědečkem Earlem McAllisterem byla už legendární. Začalo to kvůli ženě a po tři generace pokračovalo kvůli půdě. A teď se nás Goodallovi snažili koupit a navěky zničit náš odkaz. Jejich pozemky sousedily s našimi padesáti tisíci hektary, což představovalo polovinu jejich téměř stovky tisíc hektarů. Věděli, že naše pozemky skýtají vše potřebné pro chov tří tisíc kusů dobytka, jež se volně potulovaly po pastvinách, a také pro program chovu koní, který jsem chtěla převzít ihned po promoci na veterinární škole. Maturovala jsem o rok dřív a v současnosti jsem měla za sebou tři ze čtyř let studia. Zbýval mi poslední rok. Po promoci jsem měla v plánu získat praxi u uznávaného veterináře se zaměřením na koně, sídlícího v mém rodném městečku Sandee v Montaně s pouhými dvěma tisíci obyvateli.

Kvůli otcovým špatným obchodům jsem ale potřebovala něco udělat, abych pomohla naši půdu zachránit. Nemohla jsem to nechat jen na sestře, ke které se náš otec už od její puberty choval příšerně. Ta půda byla mojí součástí. Nechtěla jsem se s ní rozloučit.

Odhodlaná postavit se své sestře jsem se v křesle otočila a zadívala se jí do očí.

„Děláš si prdel? Ne! Ani omylem!“ V životě jsem ji neslyšela to vulgární slovo použít. Zařvala ho tak hlasitě, až mě rozbolely bubínky.

Vstala jsem a zvedla ruce v uklidňujícím gestu, přestože mě po páteři mrazil strach. „Vysvětlím ti to, Dakoto.“ Sotva jsem ze sebe ta slova dostala, vzduch vyplnila její zuřivost a umlčela mě.

Udělala krok, aby mě chytila a nejspíš odtáhla za dveře. Než to stihla, zastavil ji pohledný, smířlivý muž, o němž jsem se od svého příchodu dozvěděla, že se jmenuje Memphis Taylor.

„Uhni,“ přikázala mu Dakota. Vůbec ji nerozhodilo, že jí cestu blokuje chlap velikosti útočníka týmu amerického fotbalu.

Memphis zavrtěl hlavou. „Nejdřív se uklidni a pak uhnu.“ Ukázal na prázdné křeslo u konferenčního stolu.

„Vypadni odtud. A hned!“ vykřikla Dakota. Zněla spíš jako naštvaný štěkající pes a vůbec nepřipomínala moji obvykle rozvážnou, avšak paličatou starší sestru a nejlepší kamarádku v jedné osobě.

„Ať už zítra večer vyděláš jakoukoli částku, nebude to stačit.“ Vyhrkly mi slzy a stekly mi po tvářích v přívalu emocí, který jsem nedokázala dál potlačovat. Obě jsme se chystaly udělat něco, co by našeho dědečka naprosto zděsilo, přestože jsme se k tomu rozhodly z důvodů, na něž by byl hrdý. „Dobře to víš. Potřebujeme víc peněz,“ dodala jsem. „Jdu do toho, Dakoto.“ Popotáhla jsem. Přistoupila ke mně krásná brunetka jménem Faith a povzbudivě mě objala. Ovládla jsem se a zhluboka se nadechla. V hrudi mi hořel vztek na pokrytectví, které tu předváděla. „Ať řekneš cokoli, nezabráníš mi v tom!“ upozornila jsem ji.

„Chceš se vsadit?“ zasyčela.

„Nejsi moje šéfová, Dakoto, i když si myslíš opak. Rozhoduju se sama za sebe a tohle dělám kvůli naší rodině, kvůli našemu dědečkovi – ať odpočívá v pokoji! A taky kvůli našemu vlastnímu odkazu!“ Vyvlékla jsem se Faith a postavila se před Memphise, který se mi držel nablízku pro případ, že bych ho potřebovala. Gentleman každým coulem. Moje sestra by mi v životě fyzicky neublížila. V dětství jsme se sice párkrát servaly jak koně, ale k tomu už roky nedošlo.

Dakota si odfoukla dlouhé prameny z obličeje a palci a ukazováky si stiskla spánky. „Tohle snad není pravda. To snad není pravda.“ Ramena jí klesla a zapřela se dlaněmi o stůl.

Došla jsem k ní a položila jí ruku na záda. „Omlouvám se, že jsem ti o tom neřekla, ale věděla jsem, že bys mi sem nikdy nedovolila jít.“

„To máš tedy pravdu, že bych to nedovolila!“ odsekla.

Něžně jsem se usmála. „Musím to udělat. Musíme to udělat, abychom zachránily naši půdu.“

„Jsi tak mladá.“ Zlomil se jí hlas. „Máma by se obracela v hrobě,“ dodala s takovým zármutkem ze ztráty naší matky, až jsem ho cítila hluboko v kostech.

„Už dva roky jsem zletilá…“ pokusila jsem se vymluvit, ale marně. Dakota mě vždy ochraňovala, zvlášť protože našemu otci jsme byly obě ukradené. Záleželo mu jen na penězích, chlastu a ženských.

„A co vysoká? Měla jsi být první z naší rodiny, kdo vystuduje vysokou školu. Ranč potřebuje tvoje veterinární znalosti. A co chovný program…“

Přikývla jsem. Zkrabatila obličej a ruce sevřela v pěst, jako by se usilovně snažila ovládnout svůj hněv.

„Hned po těch třech letech se vrátím do školy. Uplyne to jako voda. A pak zachráníme ranč i naše pozemky.“

„Nemůžu ti to dovolit. Nemůžu. Aby se nějaký cizí chlap dotýkal mojí malé sestřičky… Aby si ji vzal. Aby tě ode mě odvedl?“ Zakroutila hlavou tak divoce, až jsem pochopila, že se jen stěží smiřuje s pravdou.

Udělám to, ať už s tím souhlasí, nebo ne.

Ona to hodlala udělat.

Společně zachráníme, co je pro nás obě to nejdražší na celém světě.

Naši půdu.

Něžným dotekem jsem si ji k sobě otočila. Měděné vlasy si odhrnula z obličeje a rozdělila pěšinkou. V tu chvíli jako by naší matce z oka vypadla. Poskočilo mi srdce. Právě proto táta Dakotu tak nenáviděl. Představovala živoucí připomínku ženy, kterou už nemohl ovládat.

„Dakoto, můžeš a musíš se s mým rozhodnutím smířit. Je to totéž, jako bych se doma v Sandee dala dohromady s nějakým kovbojem a tajně jsme se vzali.“

„A co Jarod?“ vyslovila jméno kluka, jehož jsem celý život milovala.

„Tady nejde o Jaroda,“ zavrčela jsem. Nechtěla jsem jeho jméno ani slyšet, protože jinak hrozilo, že se zhroutím a na místě se proměním v prach.

„Miluješ ho. Vždycky jsi ho milovala. A teď se provdáš za úplně cizího muže? Mohla jsi s ním mít všechno, co jsi kdy chtěla, Savvy. Dům, psy, děti. Zbožňuje tě.“

Měla pravdu. Jarod Talley mě opravdu miloval celým svým bytím. Byl moje celoživotní láska. Vyrostli jsme spolu a od školky až po střední jsme se přátelili. V prváku jsme se dali dohromady a chtěli jsme se vzít a mít dům plný dětí a pracovat s mojí sestrou a její případnou rodinou na ranči mé rodiny. Potom jsem nastoupila na veterinární školu a Jarod na mě až do minulého týdne čekal. Celou tu dobu pracoval s Dakotou na našem ranči.

A pak jsem mu zlomila srdce.

„Rozešli jsme se,“ oznámila jsem Dakotě bez dalšího vysvětlení.

„Nedělej to, Savanno. Zničíš si život.“ Se slzami v očích si přitiskla pěst na ústa.

„A ty ne? Oběma nám jde o totéž, Koti. Kašli na mě. Kašli na Jaroda,“ přinutila jsem se říct jméno kluka, kterého jsem tak moc milovala, a jen s námahou potlačila slzy. „My dvě zachráníme naši půdu. Společně. Smiř se s tím. V žádném případě mě nepřinutíš změnit názor.“

„Prosím,“ zašeptala mi sestra do ucha. „Nedělej to. Nech to na mně.“

„Dakoto, mám tě z celého srdce ráda, ale zítra večer se nechám vydražit, ať už mě v tom podpoříš, nebo ne.“

Epizoda 5

Klub kandidátů

FAITH

Rodinné drama mezi dvěma kovbojkami, které se nám odehrávalo před očima, by bylo i k popukání, kdybych nebyla po probdělé noci tak zatraceně vyčerpaná. Co jsem se vrátila do města, jsem se svojí rodině neozvala. Nijak by mi nepomohlo, kdyby se začalo po kasinech proslýchat, že jsem tu.

Usmívala jsem se, zatímco zrzavá kovbojka – pochopila jsem, že je z nich dvou starší – vypadala, že každou chvíli vyletí z kůže. Tváře měla červené jak dužina blumy a ruce u boků pevně svírala v pěsti.

Vyhlédla jsem z okna na lasvegaský Strip. Byla jsem na sebe docela hrdá, že se mi podařilo vkrást se do jeho města a zase se vykrást ven, aniž by si mě všiml. Roky pod jeho křídlem mě naučily, že i budovy mají oči. Samozřejmě jsem se vyhýbala kasinům, o nichž jsem věděla, že je často navštěvuje, i těm, která přímo vlastnil, ale čert má oči všude a nikdy nespí. Dal si usilovně záležet, aby měl pod palcem kasina, hráče, a především mě.

Byla jsem jeho nejoblíbenější hračka, a právě proto jsem poslední čtyři roky na útěku. Vrátila jsem se čistě proto, že jsem byla zoufalá. Kamkoli jsem se poděla, na paty se mi věšeli jeho přisluhovači. Od Vegas po Boston, od Massachusetts po Portland, Oregon, Miami, Floridu a všechny státy a města mezi tím, stejně mě sledoval.

Naštěstí jsem vždy byla o dva kroky před ním. Nikdy jsem se nikde neusadila na moc dlouho, protože jsem věděla, že na světě není místo, kde by mě nakonec nenašel. Bylo to nevyhnutelné. Věděla jsem to a věděl to i on. Kdybych byla ale bohatá a ze zákona upoutaná k jinému mocnému muži, nic by s tím nenadělal.

Otočila jsem se k ostatním kandidátům.

„Hej, jsi v pohodě?“ Jediný muž v místnosti poklepal kovbojku na rameno. „Nebudeš mi vyčítat, že jsem tě zastavil? Mám v povaze chránit ženy – zvlášť sestry.“ Pokrčil rameny. „Mám jich pět, takže vím, jak se do sebe naštvané ženské umí pustit.“ Jemně se usmál. Všimla jsem si, že je nejen pohledný, ale taky obrovský.

Kovbojka mu nabídla ruku. „Děkuju. Jestli máš mladší sestry, tak víš, jaké to je. Vždycky se o ně budeme bát a vždycky si pro ně budeme přát to nejlepší.“

„To znám.“ Uchechtl se a potřásl si s ní. „Jsem Memphis Taylor,“ představil se hlubokým, hebkým hlasem. Působil podobně, jako když poprvé v životě ochutnáte skutečně kvalitní whisky.

Kovbojka vykulila oči. „Ten Memphis Taylor? Který před dvěma lety v utkání proti texaským Rysům v týmu georgijských Panterů skóroval čtyři touchdowny, chytil dvě přihrávky a získal tak svému týmu vítězství?“

„Fandíš vysokoškolskému fotbalu?“ Překvapeně povytáhl obočí.

„Ten sport miluju. Byl jsi skvělý. Jenže pak jsi schytal ten zákrok a –“

Dobrosrdečně ji poplácal po rameni a skočil jí do řeči. „Co bylo, bylo.“

Pochopila, přikývla a dál to nechala být. Rozhlédla se po nás ostatních, kteří jsme ji od stolu pozorovali. „Jsem Dakota McAllisterová.“ Ukázala na sebe. „A tohle je moje sestra Savannah.“ Ukázala palcem přes svoje rameno.

Savannah zamávala a zadívala se přímo na mě, jako by snad vyžadovala moje představení. Vyhověla jsem jí.

„Jsem Faith Marinová. Rodačka z Las Vegas. Obsluhuju a rozdávám karty v kasinech. Můj otec vlastní a řídí malou italskou restauraci.“ Nabídla jsem jim jen nutné minimum. Nechtěla jsem, aby o mně tihle lidé mluvili nebo se na mě po městě vyptávali. Ne že bychom se tu měli nějak dlouho zdržet, když se zítra koná dražba. „To je všechno. Já ve zkratce.“ Složila jsem si paže na hrudi a pokusila se o upřímný úsměv, přestože jsem obecně vzato neměla důvod se usmívat.

„Naše důvody už znáte,“ ozvala se ta zrzka jménem Savannah. „Potřebujeme zachránit náš montanský ranč a půdu naší rodiny. Proto jsme tu.“

Dakota zatnula zuby tak silně, až jí ve tváři zacukal sval. Vůbec se jí nelíbilo, co se její sestra chystá udělat, a já se jí nedivila. Ne že by moje sestra po takové příležitosti neskočila. Bohužel by se nikdy nedostala přes první kolo přijímacího procesu. Moje sestra Grace byla špinavá feťačka, která se potulovala po městě a hledala, kde by našla něco k jídlu nebo další dávku. Neviděla jsem ji čtyři roky, což mě bolelo, ale taky se mi obrovsky ulevilo. To, že se bezcílně potuluje po městě a drží se na horším konci lasvegaského Stripu, znamenalo, že nikdo nebude brát vážně, co o mně a mojí minulosti ví. Dlouze a úlevně jsem vydechla, zatímco se jediný muž v naší skupině představoval.

„Jsem Memphis Taylor. Dřív jsem hrával americký fotbal. Chystal jsem se nastoupit k profíkům, ale zranil jsem se. Teď mě moje rodina potřebuje víc než kdy dřív… a tak jsem tady.“ Opřel se a zadíval se na zbývající ženy.

Hezounká blondýnka nám zamávala. „Jsem Ruby Dawsonová. Rodačka z jedné díry v Mississippi. Vyrostla jsem v přívěsu a většinu času jsem se starala o sestru a pracovala jako servírka. Chci lepší život a ta dražba mi ho dá.“

„Dá-li bůh,“ zamumlala Asiatka, která se nám zatím nepředstavila.

„Co jsi říkala?“ Ruby naklonila hlavu. Její tón prozrazoval, že se na ženu chystá vystartovat.

Ruby měla očividně krátkou roznětku.

„Jen doufám, že ten, kdo nás vydraží, udělá přesně to, co chceš. Dá nám lepší život.“

„Bojíš se, že se k tobě bude vítěz dražby chovat špatně?“ zeptala se Dakota ustaraně a zabubnovala prsty do stolu.

Žena pokrčila rameny. „Nevím. Možná. Všichni jsme se rozhodli po hlavě skočit po nabídce manželství s vítězem dražby. Ten muž nebo žena – to záleží na vašich osobních preferencích – může být klidně psychopat. Ale všichni jsme ochotní to riskovat, že?“

Přikývla jsem, nic jsem však neřekla. Měla pravdu – stejná myšlenka mi celý uplynulý týden nedovolovala zamhouřit oka. Co když si mě vybere někdo, kdo si libuje v bití žen? Nebo ten chlap bude magor, který po mně bude v posteli vyžadovat ty nejděsivější, nejúchylnější věci? Co se stane, pokud nějakou sexuální praktiku odmítnu?

Madam Alana dala během přijímacího procesu jasně najevo, že všichni dražitelé jsou úspěšní, bohatí, s vynikajícím společenským postavením a také pečlivě vybíráni. Tvrdila, že dražitelé můžou přihazovat jen na kandidáty s podobnými sexuálními preferencemi. To podle mě znamenalo, že jsou pokryty všechny potřebné aspekty, ale taky jsme tu vstupovali do neprobádaných vod. Netušili jsme, co se doopravdy stane, až si nás někdo vybere.

„Jak jsi říkala, že se jmenuješ?“ zeptala jsem se ženy.

„Jsem Jade Leeová z Lee International Imports se sídlem v Beverly Hills,“ představila se.

„Páni!“ vyhrkla jsem a v šoku vykulila oči. „Copak nejsi už dost bohatá? Lee International Imports má pobočku snad v každém městě. Co tu sakra děláš?“

Jade přimhouřila oči a zkřivila plné rty. „Do toho ti nic není. Nikomu není nic do toho, proč tu jsme nebo co jsme ve svých osobních životech ochotni udělat. Svoje důvody nemám povinnost ani nechci komukoli sdělovat.“

„Ano!“ vypískla Savannah nadšeně. Její sestra přikývla, stejně jako Jade a Memphis.

Došly mi možnosti.

Tohle byla moje poslední šance získat to, co jsem tak zoufale potřebovala… cestu ven.