Přeložil Ivan Ryčovský

ICED
Copyright © Felix Francis 2021
All rights reserved.

Translation © Ivan Ryčovský, 2024

ISBN 978-80-284-0110-8

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Epilog

Tuto knížku s vděčností věnuji

spolku St. Moritz Tobogganing Club, zejména jeho prezidentovi Jamesi B. Sunleymu,

asociaci White Turf za pohostinnost,

všemožným trenérům dostihových koní, s nimiž jsem hovořil
a kteří si přáli zůstat v anonymitě (však sami víte, o koho jde),

… a samozřejmě Debbie.

V květnu 2019 se na dostihovém závodišti v Ascotu konala aukce na podporu organizace Carers Trust. Tehdy si dámy Susi Ashcroftová a Brenda Fentonová předplatily právo vystupovat v této knize jako fiktivní postavy. Zaslouží si můj dík nejen za svou velkorysost vůči Carers Trust, ale také vůči mně, protože si na výsledek ani v nejmenším nestěžovaly! Mám je obě opravdu rád.

Kapitola 1

Svištím si to směrem k zatáčce Shuttlecock a vím, že si koleduju o malér, ale směju se – je mi to jedno. Znovu jedu Velkou národní, poprvé po téměř osmi letech, až na to, že v tomhle případě nejde o dostih na sedm tisíc dvě stě metrů přes třicet překážek na závodišti v Aintree. Tahle Velká národní je úplně jiný typ závodu: jedná se o nervy drásající jízdu jako na horské dráze, při níž člověku drkotají zuby a svírají se hýždě; jízdu dvanáct set metrů dlouhým ledovým korytem Cresta Run ve švýcarském Svatém Mořici.

Když vjíždím na prudký rovný úsek Junction Straight, přitáhnu se na saních víc dopředu. Nejsou to ledajaké sáňky z dřevěných latěk, na jaké si sednete a vozíte se ze zasněženého kopečka v místním parku, ale pětatřicetikilový skeleton z ušlechtilé oceli a uhlíkových vláken, s noži ostrými jako břitva a madly, kterých se držíte.

Přenesení váhy dopředu mi dodá větší rychlost – a rychlost je to, co se počítá. Rozdíl mezi výhrou a prohrou se měří v tisícinách vteřiny.

Rychlost, rychlost, rychlost.

Jen díky rychlosti můžete vyhrát – samozřejmě za předpokladu, že to s ní nepřeženete a nenabouráte se.

Neslyším nic než hukot větru a neustálé klapání nožů o led, přitom se řítím téměř stovkou tváří dolů korytem a na prudkém svahu stále nabírám to prchavé zrychlení. Hledím před sebe a pátrám po známých orientačních bodech, ale kvůli vibracím vidím rozmazaně. Takhle rychle jsem v této fázi závodu ještě nikdy nejel.

Spíš cítím, než vidím prudkou změnu směru: to Junction Straight přechází do pravotočivého úseku zvaného Rise, kde trať skutečně mírně stoupá, a následné přetížení vtlačí mé tělo do saní.

Bleskově projíždím pod můstkem Nani’s Bridge a malým zákrutem do úseku zvaného Battledore.

A náhle je tu neblaze proslulá zatáčka Shuttlecock, v níž už vyjelo z dráhy tolik závodníků, že dokonce vytvořili zvláštní klub. Hlavou se mi honí zásadní otázka: nejedu příliš rychle na to, abych ji stihl vybrat?

Posouvám tělo na saních dozadu, což mi umožňuje aspoň trochu řídit tím, že silněji přitlačím zadní část vnitřního nože na led. Ale neměl bych taky začít „hrabat“?

Na nohou mám speciální boty se třemi zubatými kovovými hroty na špičce – něco na způsob jedem napuštěné čepele, kterou měla ve filmu Srdečné pozdravy z Ruska připevněnou na špičce boty Rosa Klebbová, jenže tahle věc je trochu větší. To jsou moje „hrábě“ – jediný prostředek, který mě může zpomalit.

Mám zarýt hroty do ledu? Anebo raději riskovat, že v Shuttlecocku vyletím?

Na rozdíl od olympijské bobové dráhy, kde jsou vnější stěny zatáček konkávní, takže pomáhají udržet bob v korytě, má mnoho zatáček na Crestě stěnu konvexní, což má opačný účinek. Kámen na curling vypuštěný na začátku bobové dráhy dojede až dolů, zatímco z koryta Cresty by vylétl hned v první zatáčce. Proto je zapotřebí velké zručnosti, abyste se v něm udrželi, ale takto konstruovaná dráha je považována za bezpečnější pro závodníka, který přestane ovládat skeleton, protože trať obklopují takzvaná měkká pole vystlaná slámou a kupami prašanu, aby se minimalizovalo riziko případných zranění.

Uchyluji se ke kompromisu.

Mírně spouštím levou nohu, abych trochu zpomalil a tu velkou levotočivou zatáčku do pravého úhlu vybral.

Shuttlecock přechází do ostřejší zatáčky a já cítím, že mi setrvačností vylétly nohy doprava do vzduchu, a tak přenáším váhu víc doleva. Tady už jsem v předchozích jízdách vyletěl a jsem pevně rozhodnutý, že se to nebude opakovat.

Tentokrát ne. Ne v tomhle závodě.

V důležitém závodě o modrou stuhu, kterého jsem se tolik toužil zúčastnit.

Nakláním se víc doleva, tak moc, jak si jen troufám, a držím se saní, co mi síly stačí.

A znovu se chechtám.

Aspoň vím, že žiju.

Cresta Run mi svého času zachránila život, o tom nemůže být pochyb.

Narodil jsem se ve stejném roce, kdy byl můj otec Jim Pussett poprvé vyhlášen žokejským šampionem, jímž se stává vítěz největšího počtu dostihů steeplechase v sezoně. Do mých dvanácti let získal tento titul ještě šestkrát. A nasbíral by jich víc, nebýt ošklivé zlomeniny nohy, kvůli níž nemohl téměř celé dva roky do sedla.

V mých očích, stejně jako v očích všech ostatních, to byl hrdina.

Když se po zranění vrátil a v poslední den skokové sezony znovu získal titul po trojnásobném vítězství v Sandownu, brečeli prý i dospělí chlapi.

Já jsem brečel taky, to vím určitě.

A plakal jsem znovu, když o čtyři měsíce později zahynul při autonehodě cestou na dostihy v Newton Abbotu v jižním Devonu. Jel jsem tehdy s ním v jeho zbrusu novém, skvělém sportovním jaguaru stříbrné barvy, když za deštivého srpnového odpoledne na dálnici M5 jižně od Tauntonu ztratil řidič před námi kontrolu nad vozidlem a vyjel doprava do středových svodidel. Tak jako při dostizích, když před ním upadl kůň, provedl otec úhybný manévr a strhl jaguar doleva, a já se mohu pouze domýšlet, proč si nevšiml dodávky v krajním pruhu. Možná se nacházela v mrtvém úhlu zpětného zrcátka anebo déšť zhoršil viditelnost.

Ze sedadla spolujezdce jsem varovně vykřikl, ale bylo pozdě, příliš pozdě.

Kolize s dodávkou se relativně dala přežít, ale náraz byl tak prudký, že nás otočil o sto osmdesát stupňů, takže se teď přímo proti nám řítila auta jedoucí v pomalém pruhu – a pomalá opravdu nebyla.

Jasně jsem viděl, jak se na mne valí náklaďák plně naložený cihlami. Jeho světlomety plály jako oči plné hněvu a ze zablokovaných pneumatik se kouřilo.

V posledním okamžiku před srážkou strhl otec volant, takže nákladní auto do nás nenarazilo čelně na mé straně, ale bokem do dveří řidiče.

Díky otcově manévru jsem nebyl na místě mrtvý, on sám však jím téměř jistě zpečetil vlastní osud. Náklaďák plný cihel narazil do hliníkového boku jaguaru a prorazil kov jako papír. Otec vyrazil bolestný výkřik, který téměř stejně rychle odezněl, a pak se rozlehl strašlivý skřípot, jak se to, co zbylo z auta, převrátilo na bok a náklaďák nás zdánlivě nekonečně dlouho tlačil před sebou po vozovce.

Vzpomínám si, že když konečně všechno utichlo, docela mě překvapilo, že jsem nejen při vědomí, ale zřejmě i zcela nezraněn.

Nic mě nebolelo, stejně jsem se však nedokázal pohnout.

Ven jsem se nemohl dostat ze dvou příčin. Zaprvé, auto leželo na boku na dveřích spolujezdce, a zadruhé, na klíně mi seděl otec: spojené síly nárazu a gravitace ho odhodily ze sedadla řidiče na mne.

Promluvil jsem na něj, ale odpověď nepřišla.

I když mi bylo teprve dvanáct, smrt pro mne nebyla něčím neznámým. Prarodiče z matčiny strany chovali ovce na vřesovištích North York Moors a já jim téměř od chvíle, kdy jsem začal chodit, každé velikonoční prázdniny pomáhal s jehňaty. Nestávalo se často, aby novorozené jehně nebo rodící ovce umřeli, ale za ta léta jsem to přesto nejednou zažil. Jak pokaždé říkával můj nesentimentální dědeček, bylo to otravné, ovšem nic, kvůli čemu by měl člověk brečet. Finanční ztráta ho mrzela mnohem víc.

A pak tu byli psi.

Nejen ti ovčáčtí na farmě, ale i naši vlastní rodinní, stejně jako kočky, křečci a morčata – ti všichni pravidelně přicházeli a odcházeli. A já jsem pro ně truchlil. S opravdovým zápalem.

Nicméně až do svých dvanácti let nezemřel v mém okolí nikdo, koho bych znal, tím méně někdo tak blízký, jako byl můj vlastní otec.

Přesto jsem hned věděl, že je mrtvý.

Jeho hlava mi spočívala na hrudi ve zvláštním úhlu, otevřené oči nemrkaly.

Zachoval jsem naprostý klid, dokonce jsem na něj tiše promluvil, poděkoval jsem mu, že se vystavil bočnímu nárazu, a vysvětlil jeho neslyšícím uším, že nepotrvá dlouho a přijde pomoc.

Uplynula však celá hodina, než přijela záchranná služba a vyprostila nás ze zkroucené změti hliníkového plechu, což bylo vše, co z jaguaru zbylo.

Dva statní hasiči nakonec mechanickými nůžkami odstranili vzpříčené dveře na straně řidiče a vplazili se dovnitř. Pak ze mě sundali otce.

Nechtěl jsem ho pustit a zoufale jsem se ho držel, ale hasiči mi ho vytrhli z náruče.

Během té uplynulé hodiny mi otec připadal blízký jako snad nikdy předtím. Vždycky měl moc práce: brzy vstával, aby absolvoval ranní jízdy na koních, pak vyrazil na dostihy a domů se vracel v lepším případě vyčerpaný, v horším potlučený a pohmožděný. To vše nejméně šest dní v týdnu, každý týden v roce, ve všepohlcující touze být nejlepší, stát se šampionem.

Někdy se večer nevrátil vůbec a já brzy zjistil, že nemocnice budou podstatnou součástí mého mladého života: matka mě pravidelně odkládala u přátel nebo sousedů, aby sama mohla zodpovědně odjet na úrazové oddělení ležící nejblíž závodišti a zachránit, co ještě zachránit šlo.

Odjakživa nesnášela, když musela z tribuny přihlížet, jak její manžel závodí, a radost z jeho početných vítězství u ní nikdy nepřehlušila hrůzu z představy, že vedle jeho těla zhrouceného na trávníku zastavuje sanitka. Na dostizích už ostatně nebyla celá léta, od chvíle, kdy měl v Newbury hrozivý pád a skončil v místní nemocnici s nesčetnými zlomeninami lebeční kosti a obličejem tak oteklým, že nebyla schopná rozeznat, který z šesti pacientů na oddělení je ve skutečnosti její muž.

Pak už jeho ježdění nesledovala ani v televizi a raději se věnovala zahradě u našeho domu v Lambournu, kde věčně stříhala přerostlé růžové keře. Možná bylo ironií osudu, že ji nakonec o manžela nepřipravil pád na dostihové překážce, jak se vždycky obávala, ale dopravní nehoda, z níž všichni ostatní účastníci vyvázli bez zranění.

Navzdory mým protestům, že jsem naprosto v pořádku, mi záchranáři nasadili tuhý stabilizační límec, zafixovali mne na nosítkách a vrtulníkem mě dopravili do pediatrického traumacentra v bristolské dětské nemocnici.

Chtěl jsem zůstat u otce, ale záchranáři byli k mým prosbám hluší – jejich prioritou byla péče o živé. A právě s tímto okamžikem odloučení jsem se nemohl dlouhá léta vyrovnat.

Měl jsem pocit, že jsem ho opustil, a žádné racionální argumenty mě nepřesvědčily o opaku. Přinejmenším ne na dlouho.

Vyšetření pomocí počítačové tomografie, testy na otřes mozku i rentgenové snímky pořízené v nemocnici dokázaly všem ostatním to, co já už jsem věděl – že jsem vyvázl bez sebemenšího zranění. Žádal jsem, aby mě odvezli zpátky k otci, to se však samozřejmě nestalo. Místo toho mě posadili do místnosti s dětskou psycholožkou, která se mě snažila rozptýlit slovním fotbalem.

Odmítl jsem s ní hrát. „Vím, že otec je mrtvý,“ řekl jsem jí, „ale i tak mu chci být nablízku.“

Teprve mnohem později, když si mě přišla vyzvednout uslzená matka, mi došla vážnost celé situace: táta se domů nevrátí, ani dnes, ani nikdy jindy.

Slzy mi tekly bez ustání až do rána a pak ještě mnoho dalších nocí.

Hrdinové by neměli umírat. A už vůbec ne takhle.

Shuttlecock mě nedostane, tentokrát ne.

Záď saní jde do smyku, ale já se jich stále držím a řítím se přes Stream Corner dál k Bledisloe Straight. Teď už jen prosvištět pod silničním a železničním mostem, vybrat tři mírné zatáčky, ohyb zvaný Cresta Leap a pak už vzhůru do cíle.

Naprostá hračka.

Jenže ve sto třicítce bez pořádných brzd a bezpečnostního pásu není hračkou vůbec nic.

Sto třicet kilometrů za hodinu.

Takovou rychlostí jel můj otec, když auto před ním narazilo do svodidel.

Najednou jsem zase zpátky na dálnici M5, sleduji náklaďák s cihlami, který se ke mně neúprosně blíží s rozžatými světly, a výraz hrůzy ve tváři řidiče mám stále vrytý hluboko v paměti.

Zavrtím hlavou.

Teď ne! Teď ne!

Vím až příliš dobře, co se se mnou děje. Je to pravidelná předehra k ochromujícímu záchvatu paniky, při němž mi jakýsi vnitřní hlas v hlavě říká, že si nezasloužím být naživu, když je otec mrtvý.

„Ne!“ křičím. „Nic takového! Tohle se teď nesmí stát!“ Lapám po dechu, jako by mě někdo dusil, a cítím, jak mi začíná bušit v hrudi. Potí se mi dlaně a hrozí, že se přestanu držet madel sáněk. Zmítám hlavou ze strany na stranu a snažím se přimět zlého démona, aby se vrátil, odkud přišel.

„Teď ne,“ opakuji a nutím se soustředit na led před sebou.

Pod mosty už se jenom vezu a pokračuji směrem k cíli.

A pak najednou protnu cílovou čáru a vjedu na žluté pěnové rohože, které mi zabrání, abych pokračoval dolů na hlavní náměstí Celeriny – vesnice u dolní části trati – a dál do nemocnice, kde už skončil nejeden neúspěšný skeletonista.

Ale dnes to nejsem já, kdo potřebuje akutní operaci.

Ležím na rohoži celý vyčerpaný a stále zápasím s dechem. „Haló, haló,“ ozývá se z reproduktoru Tannoy nad mou hlavou hlasitě z věže rozhodčích. „Miles Pussett, čas padesát dvě celé dvacet čtyři setiny vteřiny. To je průběžné třetí místo.“

Hlášení mě vrací do reality a bušení srdce ustupuje. Znovu začínám dýchat a život je zase v normálu.

Ale zaznělo z věže vážně haló, haló?

Tahle fráze je vyhrazena pro jezdcův osobní rekord. Padesát dva celých a dvacet čtyři setiny je můj nejlepší osobní čas – a třetí ve Velké národní, nic menšího. A to mám zatím za sebou jen první jízdu ze tří.

Vyskočím na nohy, popadnu saně a jsem připravený vystoupat zpátky nahoru, abych si to všechno zopakoval.

Ještě jednou se zasměju.

Jen do toho.

Kapitola 2

Otcova smrt pochopitelně hluboce zasáhla všechny jeho přátele, ale především matku a mne, jejich jediné dítě. Pohřbu, který se konal o deset dní později v kostele svatého Michaela v Lambournu, se zúčastnili všichni velcí a slavní lidé dostihového světa.

Dokonce i královská rodina vyslala své zástupce.

Venku se shromáždily stovky lidí, pro které ve starobylé normanské stavbě nezbylo místo, a cestu od našeho domu ke kostelu lemovali muži se skloněnými hlavami a ženy obklopené ztichlými dětmi. Příchod smutečních hostů, dubovou rakev i rodinu zabíraly televizní kamery.

Všichni plakali.

Dokonce i dostihy se zastavily – oba podniky plánované na ten den byly z piety zrušeny.

Matka však nesla ztrátu stoicky a mdle se usmívala na přátele i cizí lidi. Skoro jako by se konečně zbavila trápení a nejistoty: už nemusí vysedávat doma a přemýšlet, jestli se manžel večer vrátí domů, zatímco on bude na půltunové hroudě koňského masa závratnou rychlostí skákat přes obrovské překážky.

Teď už to věděla – nevrátí se.

Zato já si připadal, jako bych přežil podvodem.

Jak jsem tam tak stál v nové bílé košili a tmavém obleku z dětského oddělení místního obchodu Marks and Spencer, byl jsem si jistý, že mě všichni probodávají pohledem a myslí si totéž: Kdyby nebyl v autě on, jeho otec by přežil. Je to všechno jeho vina.

Já si to aspoň myslel.

Kdybych nebyl trval na tom, že s ním ten poslední prázdninový víkend pojedu do Newton Abbotu, byl by pořád naživu.

Kdybych ho nepřemlouval, aby zastavil u motorestu jižně od Bristolu a já si mohl dát zmrzlinu, byli bychom v době, kdy auto před námi narazilo do středových svodidel, už dávno pryč.

Kdybych neseděl v jaguaru vedle něj, mohl nechat těžký náklaďák narazit čelně proti sedadlu spolujezdce a vyvázl by bez zranění.

Kdyby, kdyby…

Vlastně už během pohřebního obřadu dospěla moje dětská mysl k závěru, že nejlepší pocta, jakou mohu otci vzdát, bude, když se stanu tím, čím byl on – pokračovatelem žokejské dynastie Pussettů a šampionem.

Otec vždycky říkal, že „malý Miles uměl jezdit na koni dřív než chodit,“ a moje nejranější vzpomínky se skutečně vztahují k poníkům. Většinou patřili cizím lidem a rodiče je nechávali pást zadarmo ve výběhu za domem výměnou za to, že jsem na nich mohl jezdit.

V desíti letech jsem o prázdninách a víkendech pravidelně vyrážel na poníkovi v závěsu za dostihovými koňmi, kteří se proháněli na Berkshire Downs nad Lambournem.

Nikomu to nevadilo, dokonce ani partě chlapů, kteří udržovali travnaté dráhy, a i kdyby jim to vadilo, mlčeli by – byl jsem koneckonců synem jezdeckého šampiona. A takový Lester Piggott už v deseti letech jezdil na dospělých plnokrevnících a svůj první dostih v Haydock Parku vyhrál v pouhých dvanácti.

Lester byl jezdectvím posedlý, bez ustání hladověl, aby jeho sto sedmdesát osmcentimetrů vysoká postava měla o patnáct kilo míň, než byla její přirozená váha. A teď se ta posedlost zmocnila i mne: jezdil jsem, kdykoli a kdekoli to bylo možné. Když zrovna nebyl žádný poník volný, vybíhal jsem do kopců, abych se dostal do formy, a dřel jsem, přestože mě pálily plíce i svaly nohou.

Velkou překážku v mých plánech představovala škola.

„To, co se tam naučím, mi jako žokeji stejně k ničemu nebude,“ říkával jsem matce a neúspěšně žadonil, aby mi dovolila odejít z vyučování dřív a raději se věnovat jízdě na koni.

Po škole jsem se potuloval po dostihových stájích vedle našeho domu a dělal všechny podřadné práce, které nikdo jiný dělat nechtěl, třeba drhnul podlahy nebo umýval jezdeckou výstroj.

Denně jsem se ptal souseda, jestli si můžu druhý den ráno vyjet na některém z jeho koní, a on se pokaždé usmál a odpověděl: „Vydrž, chlapče. Až budeš trochu starší a silnější.“

A tak jsem rozhodil sítě o něco dál a začal se vyptávat i ostatních trenérů v Lambournu, zda bych u nich mohl jezdit. Neušetřil jsem dokonce ani ty z Upper Lambournu – hrabal jsem se tam k nim nahoru na kole.

Když už jsem si myslel, že se mi podaří některého z nich přesvědčit, matka mi zničehonic oznámila, že přijala nabídku nějakého kupce na náš dům a my se stěhujeme.

„Kam?“ zeptal jsem se znepokojeně.

„Do Yorkshiru,“ odpověděla. „Abych byla blíž našim.“

Jenže jak bych se mohl přestěhovat do Yorkshiru a opustit Lambourn?

Lambourn byl mekkou britského steeplechase, zatímco z Yorkshiru jsem znal jen dědečkovu farmu uprostřed pustiny nahoře na vřesovištích. A ovce – spoustu ovcí.

Byl jsem zoufalý.

„Určitě i tam budou nějací trenéři,“ ujistila mě máma, a tak jsem si sedl k jednomu z nových počítačů u nás ve škole a pustil se do hledání dostihových stájí v Yorkshiru. Opravdu jich tam bylo hodně, zejména v okolí dvou měst – Maltonu a Middlehamu.

Okamžitě jsem si je vyhledal v matčině atlasu, abych zjistil, zda se některé z nich nenachází poblíž farmy mých prarodičů.

Middleham ležel mnohem víc na západ, poblíž národního parku Yorkshire Dales, ovšem do Maltonu to bylo z farmy asi jen patnáct kilometrů. Poprosil jsem tedy matku, aby se poohlédla po nějakém domě v Maltonu.

Nakonec nerozhodly mé prosby, ale dostupnost vzdělání. Když jsme se přestěhovali do pronajatého řadového domku na Princess Road v Maltonu, poprvé v životě jsem měl pocit, že školní docházka není můj nepřítel.

Bylo mi čtrnáct, když jsem v říjnu nastoupil na místní střední školu, a okamžitě jsem se všech nových spolužáků začal vyptávat, jestli někdo z nich nemá v rodině dostihového trenéra.

Zoufale jsem potřeboval najít koně, na němž bych mohl jezdit, protože poté, co jsme prodali v Lambournu náš dům s výběhem, jsem už neměl k dispozici žádné poníky a nemohl jsem se zdokonalovat v žokejském umění.

Nakonec to byla zase škola, co mi pomohlo uspět. Lépe řečeno jezdecká škola.

Jedna ze spolužaček z matematické třídy byla dcerou jejího majitele a sdělila mi, že mají koně a ti musejí pracovat. „V létě se kromě výuky věnujeme i trekingu na ponících po vřesovištích, ale o všechna zvířata se musíme starat celoročně. Mamka by určitě uvítala pomocnou ruku.“

A tak jsem se po vyučování dostavil ve svém nejlepším jezdeckém úboru do stáje a dostal jsem učenlivého dartmoorského poníka, abych v kryté hale ukázal své schopnosti.

„Seď vzpřímeně!“ napomenula mne matka té dívky, když jsem se ve stylu Lestera Piggotta přikrčil nad poníkovým kohoutkem.

Nedokázal jsem to zatracené zvíře přimět ani ke klusu, natož ke cvalu nebo trysku, ale aspoň jsem nespadl a rychle jsem postoupil do sedla velkého koně, třebaže jen patnáctiletého polokrevného valacha v důchodu, tvrdohlavého jako mezek. Ale ani na něm jsem si ostudu neudělal a brzy jsem se ocitl na něčem živějším.

„Dobrá, to by šlo,“ konstatovala spolužaččina matka po hodině tréninku. „Můžeš sem chodit celou zimu, jak často budeš chtít. Ale budeš muset pracovat, kydat hnůj a uklízet. Nejsme nějaká pitomá charita.“

Tak začaly dva nejšťastnější roky mého mládí.

Se spolužačkou jsme se od sebe nehnuli ani na krok a já se dokonce začal těšit do školy, jen abych mohl být s ní. Vždycky po vyučování jsme spolu jezdili ven, o víkendech i na celé dny, a já začal zbožňovat pláně, na nichž jsem v létě lehával ve vřesu se svou nově nalezenou láskou, zatímco naši koně stáli opodál a hledali trávu mezi tuhými stonky.

Celou dobu jsem se však netajil palčivou touhou přejít od jízdárenských cvičení na školních koních k dostihům, konkrétně k steeplechase. Moje šance přišla, když mi majitel jednoho z koní ustájených v jezdecké škole řekl, že mě viděl jezdit, a jestli bych prý nechtěl jet jeho plnokrevníka v místním dostihu point-to-point.

Jestli bych nechtěl? Když jsem mu třásl rukou, málem jsem mu ji utrhl.

Jenže jezdit point-to-point nebylo tak snadné, jak jsem si představoval, dokonce ani v případě dostihu pro začínající jezdce.

Především mi muselo být šestnáct a mně do šestnáctých narozenin ještě pár měsíců zbývalo. Pak bylo nutné, aby můj lékař vyplnil zdravotní formuláře a aby mou jízdu posoudil kvalifikovaný dostihový trenér. A také jsem musel být členem místního honebního spolku, který dostih pořádal.

Na to všechno byly potřeba peníze a matka mi je nehodlala dát, už jen proto, že vážně nechtěla, aby další člen rodiny jezdil překážkové dostihy. Nedokázala se dívat na otce a dala mi jasně najevo, že se nebude dívat ani na mne.

Takže jsem začal po celém městě shánět všemožné podřadné práce, cokoli, jen abych si vydělal pár liber. Myl jsem auta nebo okna, až jsem měl ruce celé červené a rozbolavělé. Sekal jsem jeden trávník za druhým a dokonce jsem za hrst drobných lajnoval místní fotbalové hřiště. Venčil jsem psy a krmil domácí mazlíčky, jejichž majitelé odjeli na dovolenou. Na jaře jsem sice musel být přes den ve škole, ale noci jsem trávil na dědečkově farmě a pomáhal s jehňaty. To vše za kapesné, které šlo do mého „fondu budoucího žokeje“.

Naštěstí za mne majitel koně zaplatil poplatky u místního honebního spolku a byl jsem přizván i na hon se psy.

Bylo to bezva.

Skákat v plné rychlosti přes živé ploty a příkopy – po ničem jiném jsem netoužil. Samotné štvaní lišek pro mě bylo až na druhém místě a tajně jsem se radoval, když se jim podařilo uniknout, což se většinou taky dělo. Ne nadarmo se říká, jak jsou lišky mazané.

Konečně jsem byl připraven: dosáhl jsem potřebného věku, byl jsem způsobilý po zdravotní stránce a mé schopnosti uznal za dostatečné jak honební spolek, tak dostihový trenér.

Začátkem ledna jsem od dostihové federace obdržel kvalifikační průkaz a oním velkým dnem měla být únorová neděle, kdy se v Duncombe Parku, asi pětadvacet kilometrů severozápadně od Maltonu, konaly dostihy point-to-point.

Majitel koně slíbil, že mě vyzvedne doma v devět ráno, ale já byl nachystaný už v sedm. Sotva jsem zamhouřil oko, jak jsem byl nervózní. Zato matka odmítla byť jen vstát a rozloučit se se mnou.

Den byl deštivý a na už tak dost nasáklou zem jemně pršelo.

„To bude zajímavé parkování,“ poznamenal majitel po cestě.

„V jakém smyslu?“ zeptal jsem se nervózně.

„Dostihová dráha v Duncombe Parku není jako ty, na které jsi jezdíval s otcem, když ještě závodil. Zaprvé, po většinu roku tam ani žádná dráha není. Dráhu tvoří přenosné plůtky, nějaké zábradlí a pár praporků rozstrkaných v parku poblíž šlechtického sídla na tento jediný den. Neexistují tam tribuny, pouze několik stanů a dočasná věž z lešenářských trubek, odkud dostih sledují rozhodčí, stevardi a hlasatel. A každý chce zaparkovat na trávě co nejblíž stanu s pivem, zvlášť když prší.“

„A jak se tam dostane kůň?“ vyptával jsem se.

„Můj známý trenér mi půjčil svůj malý koňský přívěs. Přijede s ním a taky přiveze jednoho ze svých lidí, který nám bude dělat ošetřovatele. Jen doufám, že neuvíznou v blátě.“

Nikdy předtím jsem se podobného podniku nezúčastnil. Věděl jsem, že je pořádají místní honební spolky a že jsou určeny pouze pro amatéry, ať už jezdce, nebo trenéry, ale netušil jsem, že jsou tak primitivní. To však mé nadšení rozhodně nezchladilo. Chystal jsem se na svůj první překážkový dostih a samozřejmě jsem byl přesvědčen, že mám velkou šanci zvítězit.

Jezdil jsem toho koně už několik měsíců, pomáhal jsem s jeho výcvikem a bylo to zdaleka to nejrychlejší zvíře, na jakém jsem kdy seděl, a neskonale živější než všechna ostatní, na nichž jsem ve stáji trénoval. Dokonce jsem s ním skákal přes cvičné plůtky, které patřily jednomu z trenérů v Maltonu.

Takže jsme byli připraveni.

Když jsme odbočili do Duncombe Parku, samým vzrušením jsem skoro nevydržel sedět na sedadle spolujezdce. Zdálo se mi, že už už nadskakuji v sedle.

Přestože se můj dostih měl jet až jako pátý ze sedmi, dorazili jsme dobré dvě hodiny před začátkem prvního.

„Pojď si se mnou projít kurz dostihu,“ vyzval mne majitel, „abys znal trasu a ideální stopu, jak najet každou překážku a kterým místům se vyhnout, protože povrch je hodně měkký.“

Oblékli jsme si tedy pláštěnky a gumáky a vydali se na obchůzku trati, která se táhla po úbočí kopce.

„Nezapomeň, že trať není ohraničena žádným plotem, ty jsou jen kolem překážek a v zatáčkách; hlavně musíš vždycky mít červený praporek po pravé ruce a bílý po levé. Pak se ti nestane, že bys zabloudil.“

Červené praporky vpravo, bílé vlevo. Opakoval jsem si to pořád dokola, dokud jsem si nebyl jistý, že to nezapomenu.

„Tvůj dostih měří necelých pět tisíc metrů, tudíž trať projedeš celkem dvaapůlkrát,“ pokračoval majitel. „Je na ní osmnáct překážek, z toho dva příkopy, takže nesmíš moc brzy nasadit velké tempo. Před cílem tě čeká dlouhé stoupání, a když koně unavíš hned zkraje, nebude mít dost sil, aby to zvládl. Jednoduše se zařaď za vedoucí jezdce a nech je, ať tě provedou prvním kolem s vynaložením co nejmenšího množství energie.“

„Dobře,“ přikývl jsem a snažil se vnímat všechno, co říká.

Když jsme se začali plahočit do prudkého kopce, déšť konečně ustal a vykouklo umáčené slunce. Zastavili jsme se u překážky uprostřed stoupání do vrchu.

„Teď mě pozorně poslouchej. V posledním kole se neskáčou první dvě překážky v cílové rovince, takže tady ta je poslední a pak následuje dlouhý cval do cíle na kopci. Dávej si velký pozor a pořádně se srovnej. Nezapomeň, že ty i kůň budete v téhle fázi už hodně unavení: proto po něm nechtěj, aby odskočil z dálky a vysoko. Nebude toho schopen, takže buď udělá jeden cvalový skok navíc, který nebudeš čekat, nebo skočí přímo do překážky. V obou případech tě shodí.“

Že bych mohl upadnout, na to jsem zatím nepomyslel.

Majitel poodešel od poslední překážky a zaryl patu do trávníku. Udělal jsem to samé.

„Před cílem je dráha na vnitřní straně mnohem měkčí, takže když bude dostih ve finále těsný, snaž se držet na vnější stopě.“

Přikývl jsem. I on si určitě myslel, že nejsem bez šance.

„Ale hlavně,“ dodal s úsměvem, „hlavně si to užij. Dlouhé roky jsem vídal závodit tvého otce. Byl to skvělý žokej. Taky jsem díky němu vyhrál spoustu peněz na sázkách. Mám velkou radost, že jeho syn pojede svůj první dostih na mém koni.“

To už jsme byli dva.

„Pokusím se vás nezklamat,“ slíbil jsem a on se usmál.

Ale zklamal jsem ho.

Kapitola 3

„Miles Pussett do boxu!“ zaznívá z reproduktorů hlášení z věže. „Box“ je na Cresta Runu pozice, z níž se startuje, a já táhnu sáňky na led, samým očekáváním se mi zrychluje tep a ježí se mi chlupy v zátylku, jak mi v žilách koluje adrenalin.

Přestanu někdy cítit tohle vzrušení? Doufám, že ne.

Mám zkusit při druhé jízdě zrychlit, nebo raději jet opatrně a na pohodu? Spokojím se s bronzem, nebo dokonce s místem v první desítce? Anebo chci být první?

Otec vždycky říkával: „Když nechceš vyhrát, nemá smysl závodit.“

Čtyři z jednadvaceti startujících vypadli hned v první jízdě a v té druhé se k nim přidal hned jeden z prvních jezdců.

Pro vítězství musí člověk něco udělat, takže mám v plánu zatlačit na pilu, ale ne tak moc, abych vypadl a nepostoupil do závěrečné jízdy.

Slyším zvonění a startér zvedá dřevěnou závoru. Je čas vyrazit.

„Hlavně klid,“ říkám si. „Zachovej klid. Tohle zvládneš.“

Zachovat klid, nebo spíš neschopnost zachovat klid, to byl vždycky můj problém.

Stejně jako v den mého prvního závodu v Duncombe Parku.

Při sledování prvních dvou dostihů jsem div neomdlel vzrušením. Během toho druhého jsem stál u zábradlí hned vedle jedné z překážek.

Nebylo to poprvé, co jsem byl takhle blízko dostihovým koním; jezdíval jsem se dívat na otce, dokud závodil, ale tohle bylo něco jiného, protože tentokrát jsem měl být jedním z žokejů v sedle.

Ještě než jsem spatřil pole koní, cítil jsem, jak se blíží – kopyta dusající po travnaté dráze způsobovala, že se mi chvěla země pod nohama. Pak už byli přede mnou, hlučně proskakovali několika horními centimetry vrbového proutí a na pozadí olověné oblohy se míhaly barevné dresy. Vždy jsem toužil být jedním z těch elegantních mladíků v zářivých hedvábných úborech a teď se mi to mělo splnit.

Při třetím dostihu jsem zašel s majitelem do pořadatelského stanu, abychom přihlásili našeho koně do páté soutěže, která byla – podle mého názoru poněkud kuriózně – vyhrazena pro začínající jezdce a pro veterány.

Hrdě jsem předložil kvalifikační průkaz a zdravotní knížku zapisovateli sedícímu za stolem.

„Nováček, co?“ podotkl a prolistoval zdravotní knížku bez jediného záznamu.

„Ano,“ odpověděl jsem, „tohle je můj první dostih.“

„Tak se před startem zklidni, chlapče. Dnes je terén dost těžký.“

„Ano, pane,“ řekl jsem.

Průkaz i knížku odložil do krabice na hromadu ostatních.

„Zatím si to tu nechám.“ Pohlédl na mě a usmál se. „Pak ti je vrátím.“

„Děkuji, pane.“

Zbytek formalit vyřídil majitel a já se šel převléknout.

Šatnu žokejů tvořil prostý velký stan s několika dřevěnými židlemi umístěnými po obvodu a paletami stlučenými z latí položenými na pogumované plachtě místo podlahy. Na mnoha židlích už leželo něčí oblečení a já si vybral jednu volnou ve vzdálenějším rohu.

Do stanu se už vrátili účastníci třetího závodu: zepředu byli tak zablácení, že dokud se neotočili, nebylo poznat, že na sobě mají různobarevné hedvábné dresy.

„Už jsem si myslel, že tě mám, ty vole,“ řekl jeden z nich a plácl jiného jezdce po zádech.

„Na to zapomeň,“ odpověděl oslovený s úsměvem a zuby se mu bíle leskly v zabahněné tváři.

„Předjel bych vás oba, kdyby ta moje hajtra nezakopla na předposlední překážce,“ ozval se třetí a přetáhl si špinavý dres přes hlavu. „Příště vás dostanu, to si pište.“

První dva se na sebe se smíchem podívali.

Takové vtipkování v šatně jsem zažíval poprvé a líbilo se mi to. Ale mou nervozitu to nijak nezmenšovalo a nepomohlo mi ani to,že třetí jezdec zaregistroval, jak tam sedím v koutě.

„To mě poser,“ zvolal. „Máme tady školáčka. Ztratil ses mámě, chlapečku?“

„Nech toho kluka na pokoji,“ okřikl ho vítěz přísně a přistoupil ke mně. „Nevšímej si ho. Je to blbec.“

„Díky,“ hlesl jsem.

„První dostih?“

Přikývl jsem.

„Každej jsme jednou začínali. Užij si to, ale hlavně nepřekážej.“

S těmi slovy se odvrátil.

„Ale já chci vyhrát,“ citoval jsem svého otce.

Otočil se zpátky ke mně a probodl mě pohledem: „To víš, žejo.“

Začal jsem se oblékat do závodního, ruce se mi však třásly tak, že jsem měl problém zapnout zip na vypůjčené ochranné vestě, o knoflících na přední straně majitelova černobíle kostkovaného dresu ani nemluvě. Nakonec jsem si úspěšně uvázal vázanku, na rukávy si navlékl gumičky, aby mi do nich nefoukalo, a vzal si jezdeckou přilbu a bičík.

Byl jsem připraven. Nadešel čas vážení.

Majitel na mě už čekal před šatnou se sedlem, které jsem měl dát na koně, velkým a těžkým krámem. Jako v případě většiny dostihů point-to-point měli všichni koně v mé soutěži dostihu nést šestasedmdesát kilogramů. Moje šestnáctileté tělo vážilo necelých šedesát, takže jsem nemusel mít lehké sedlo sotva větší než poštovní známka, v jakém jezdíval otec. A i s tou těžkou potvorou jsem stále potřeboval spoustu olověných závaží zasunutých do kapes takzvané blajdeky, abych dosáhl požadované váhy. Blajdeka ležela pod sedlem na kohoutku koně.

Stoupl jsem si i se sedlem na váhu – ručička na ciferníku poskočila a zastavila se.

„Miles Pussett, sedmdesát šest kilo,“ oznámil vážný a zaškrtl mé jméno na seznamu. Pak se na mě podíval. „Pussett? Příbuzný Jima?“

„Byl to můj otec,“ odpověděl jsem.

Přikývl.

„To zvládnete,“ ujistil mě.

Poprvé jsem pocítil tíhu zodpovědnosti. Majitel si ode mne vzal sedlo, podložku, závaží i startovní číslo a odešel sedlat, zatímco já jsem nervózně čekal ve stanu sloužícím jako šatna, až nastane čas vyjít do předváděcího kruhu.

Byl jsem tak nervózní, že jsem musel běžet na toaletu. A pak jsem se zase bál, že v důsledku toho budu mít podváhu.

Čekal jsem v převlékárně a přecházel sem a tam se směsicí naděje a vzrušení i kapkou strachu v srdci.

„Žokejové, na start,“ ozvalo se konečně a já vyšel ze stanu spolu s dalšími sedmi začátečníky nebo veterány. Překvapivě jsem nedokázal určit, kdo je kdo, protože někteří nováčci vypadali starší než pár veteránů a to, zda je někdo začínající jezdec, se určuje spíše podle počtu dosažených vítězství než podle věku.

Do paddocku jsem vstoupil s pocitem, že moje nohy nejsou součástí těla.

„Hodně štěstí, Milesi,“ zavolal známý hlas po mé pravici.

Ohlédl jsem se – za bariérou stála dcera majitele školní stáje a mávala na mě.

Usmál jsem se na ni.

Hned jsem kráčel o mnoho svižněji. Když už tu nebyla matka, byl jsem rád, že mi fandí aspoň někdo, zvlášť byla-li to moje přítelkyně.

„Vypadáš šťastně,“ podotkl majitel, když jsem k němu přistoupil.

„To jsem. Ale nervózní jsem taky.“

„To není na škodu,“ řekl a společně jsme sledovali, jak přivádějí jeho koně. „Vypadá dobře, že?“ podotkl a celý se rozzářil.

„To ano,“ přisvědčil jsem. „Nikdy nevypadal líp.“

Zazněl zvon, byl čas nasednout.

„Hlavně nezapomeň,“ kladl mi na srdce majitel, když mě vyhazoval do sedla, „nesmíš vyrazit příliš rychle. Pusť ostatní před sebe, ať odvodí první kolo. Při druhém pobízej do kopce a po poslední překážce se drž dál od vnitřku dráhy.“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem.

„Uvidíme se v zóně pro vítěze. Já jdu k bookmakerům.“

Znervózněl jsem o to víc. Majitel zjevně věřil, že vyhrajeme. Jen jsem doufal, že nevsadí příliš mnoho peněz.

Ošetřovatel vyvedl koně na dráhu, já ho otočil a klusali jsme nastart.

V hlavě se mi teď honilo všechno, co by se mohlo pokazit. Prchne se mnou kůň někam pryč? Sklouzne mi sedlo, přetrhne se otěž? Spadnu hned na první překážce? Nechá kůň nohy v některém příkopu? A nejhorší varianta – udělám ze sebe úplného pitomce?

„Nech toho,“ okřikl jsem sám sebe. „Prostě dělej to, co jindy. Všechno bude v pořádku.“

Kroužili jsme na startu, zatímco startérův asistent utahoval všem jezdcům podbřišníky neboli kurty. Byli jsme připraveni.

Srdce mi bušilo a startér zvedl vlajku. „Seřaďte se!“ zakřičel.

Rozhlédl jsem se po ostatních žokejích a náhle jsem si s hrůzou uvědomil, že na rozdíl od nich nemám nasazené brýle. Tolik jsem se soustředil na nadcházející dostih, že jsem pustil z hlavy ty nejzákladnější věci. Viděl jsem, jak vypadaly obličeje těch, kteří jeli předchozí závod, a bylo mi jasné, že brýle jsou nezbytností, pokud nechci mít oči plné bláta.

Zvedl jsem ruce, abych si stáhl brýle z krku, a právě v tu chvíli startér spustil praporek. Všechno se odehrálo hrozně rychle, mnohem rychleji, než jsem čekal, a můj kůň zůstal stát na místě, zatímco ostatní vyrazili vpřed.

Jak jsem mohl být tak pitomý?

Vlastní nedbalostí jsem dal zbytku pole náskok dobrých deseti délek. Tolik k mým pokynům zařadit se za vedoucí skupinu a nechat se provést prvním kolem.

Nasadil jsem si brýle, řádně nakopl svého oře a vyrazil za ostatními.

„Uklidni se,“ řekl jsem si nahlas. „Dráha měří skoro pět tisíc metrů. Máme spoustu času.“

Jenže touze co nejrychleji zmenšit náskok těžko odolává kůň i jezdec a před druhou překážkou už jsme byli těsně za celou skupinou. Teprve tehdy jsem si to začal užívat.

Cválat a skákat přes překážky bylo nesmírně vzrušující a já jsem zjistil, že se samou radostí směju. Ale dlouho mi to nevydrželo.

Kůň bezprostředně přede mnou zakopl o vzdálenější hranu příkopu, při doskoku klopýtl a střemhlav se zaryl do trávníku uprostřed změti zmítajících se koňských i lidských nohou, přesně v místech, kam jsem měl namířeno.

V obavách z nejhoršího jsem zavřel oči, ale můj kůň naštěstí ne. Přistál, okamžitě znovu odskočil jako při parkuru a přelétl těla válející se na zemi. Pevně jsem stiskl sedlo koleny a jen tak tak se mi podařilo v něm udržet. Ruka mi vylétla vzhůru, jako bych mával na taxík. Tím manévrem jsem se zase o něco víc vzdálil startovnímu poli.

Na příští překážce šel k zemi další kůň a já strhl toho svého doprava, abych se vyhnul potížím.

Když jsme projížděli mezi bariérami do posledního kola, nás šest zbylých jezdců se roztáhlo do dlouhé řady za sebou a já byl na páté pozici, nejméně patnáct délek za vedoucí dvojicí.

Řekl jsem si, že mám-li mít nějakou šanci na vítězství, musím se k nim dostat mnohem blíž, a vyrazil jsem prudce z kopce dolů. Na překážce dole pod svahem jsem zahodil všechnu opatrnost a pobídl koně z dálky k velkému skoku. Vyhověl mi a ještě ve vzduchu jsme se dostali před jednoho ze soupeřů.

„Hodný kluk,“ zakřičel jsem zvířeti do ucha a znovu jsem je nakopl.

Pod závěrečným stoupáním jsme předjeli koně na třetím místě a byli jsme blízko druhé dvojici, ale když už zbývalo skočit jen poslední překážku, náhle nám došel dech. Přesně jak předpověděl majitel: když nasadíme příliš brzy vysoké tempo, nevystačíme se silami – a to se taky stalo.

Kůň skočil překážku téměř z kroku, po doskoku se úplně zastavil a já ho jen tak tak dokázal přimět, aby se znovu rozcválal do kopce a proběhl cílovou čárou. Problém nebyl ani tak v tom, že by byl vyčerpaný on – spíš jsem nemohl já. Ale jezdci za námi na tom nebyli o nic lépe – už své koně zadrželi. Těžký dostih si vybral svou daň.

Takže jsme skončili třetí. Popravdě řečeno, nebylo to moc slavné třetí místo, protože bylo zároveň poslední. U brány už stál ošetřovatel a odvedl koně do paddocku pro odsedlávání, kde na nás čekal majitel. Bál jsem se, že se bude zlobit a že jakákoli šance, abych pro něj ještě někdy jel, je ta tam.

On se však jen mdle pousmál a řekl: „Dobrá práce, chlapče. Alespoň jsi dojel do cíle.“

Sklouzl jsem z koňského hřbetu a byl jsem tak vyčerpaný, že ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem rozepnout sedlový popruh. Pravidla jasně říkají, že si všichni žokejové musí odsedlat sami. Pouze v případě nehody, nemoci nebo jiných výjimečných okolností byla povolena pomoc jiné osoby.

Zajímalo by mě, jestli by se za výjimečnou okolnost považovalo to, že jsem byl úplně grogy.

Majitel pochopil problém, přistoupil blíž a snadno rozepnul přezky podbřišníku. Když jsem sundal těžké skokové sedlo z koňského hřbetu, málem jsem si sedl do bláta, jak slabé jsem měl nohy; připadal jsem si jako idiot.

„Nezapomeň se zvážit,“ připomenul mi majitel. „A pak se převleč. Počkám na tebe v autě.“

Nedokázal jsem posoudit, jestli se na mě zlobí, nebo chce jen utéct před deštěm, který se teď znovu spustil s velkou intenzitou.

Dopotácel jsem se i se sedlem do vážnice ve stanu a posadil se na váhu. Veškeré obavy, že budu vážit míň, než je dovoleno, byly neopodstatněné – ručička ukázala 76,5 kilogramu. Váhový přírůstek byl pravděpodobně způsoben blátem, které mi ulpělo na přední části dresu.

„V pořádku,“ řekl zřízenec. Vešel jsem se do limitu.

Vrátil jsem se do šatny ve stanu a ztěžka jsem dosedl na židli. Na to, abych se cítil deprimovaný svým neuspokojivým výkonem, jsem byl příliš unavený. Myslel jsem si, že mám docela dobrou kondičku, ale očividně jsem v tomto směru měl co dohánět.

V umývárně jsem ze sebe smyl bláto, jak to jenom šlo, oblékl jsem se, vyzvedl si u zapisovatele jezdecký a zdravotní průkaz a vydal se s výstrojí a sedlem k majitelovu autu. Slabost v kolenou začala konečně polevovat.

„Je mi to moc líto,“ přerušil jsem cestou domů nešťastným hlasem ticho.

„Proč?“

„Že jsem to tak zvoral.“

„Z toho si nic nedělej. Každý se to musí nějak naučit a třetí místo při prvním dostihu v životě není tak špatný. Hlavně že jsi nespadl.“

„Jenže vy jste věřil, že vyhraju.“

„Doufal jsem, že bys mohl,“ připustil majitel, „ale ve skutečnosti jsem to nečekal.“

„Prohrál jste hodně velkou sumu?“

„Vůbec ne,“ odpověděl. „Vlastně jsem v plusu. Vsadil jsem si v nízkém kurzu na výhru i na umístění – a peníze za umístění mi bohatě pokryly ztrátu z toho, že jsi nevyhrál.“ Poklepal si na kapsu u saka a usmál se na mě. „Příště na něm zvítězíš.“

„Příště?“ podivil jsem se.

„Myslím, že bychom ho měli za tři týdny přihlásit do Charm Parku. Co ty na to?“