Přeložila Renáta Tetřevová

Poznámka překladatelky

Citace z Shakespearova Macbetha jsou přejaty v překladu Josefa Václava Sládka (SHAKESPEARE, William: Tragédie II. Praha: SNKLU, 1962.).

THE BURNINGS

Copyright © Naomi Kelsey 2023

Naomi Kelsey asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Translation © Renáta Tetřevová 2024

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

ISBN 978-80-249-5538-4

Obsah

- PROLOG

- ČÁST I.

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- ČÁST II.

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- ČÁST III.

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- 39. KAPITOLA

- 40. KAPITOLA

- 41. KAPITOLA

- 42. KAPITOLA

- 43. KAPITOLA

- 44. KAPITOLA

- 45. KAPITOLA

- EPILOG

- HISTORICKÁ POZNÁMKA

- PODĚKOVÁNÍ

Mamince, která mě naučila příběhy

nejenom milovat, ale také je psát.

Na půli světa nyní příroda

se mrtvou zdá a spánek zastřený

zlí snové třísní, čarodějnictví teď

své žertvy slaví bledé Hekatě

– William Shakespeare: Macbeth

PROLOG

Dánsko

1578

Hradby se před ním nehostinně rýsovaly v bezměsíčné noci. Jak se blížil, lomoz z vnitřku přehlušoval křik racků: sténání těch, kteří se slabostí na víc nezmohli; řev vězňů, jež dlouhá léta v kobkách připravila o rozum; hulákaní hrstky chlapů, kteří stále doufali ve svobodu. Muž, jehož Bothwell hledal, byl na hradě Dragsholm vězněn téměř deset let a Bothwell pochyboval, že by ho kdy oslepila naděje. Strýce zaslepovaly jiné věci.

Mince se s cinkotem přemístily z jeho měšce do rukou stráže. Klíče zachrastily za mnohem menší sumu, než čekal. To je tak mizerně platí? Bothwell však nepatřil k těm, kteří plýtvají soucitem. Místo dalších peněz je jen počastoval netrpělivým pohledem.

Zavedli ho dovnitř, do chodeb, kde průvan ohýbal plameny pochodní a z kamenných vlhkých zdí vystupoval věčný chlad. Když procházeli kolem jednotlivých dveří cel, vězni se vrhali k úzkým mřížím. Blábolili, zapřísahali se nevinou, vyhrožovali pomstou. Citlivější člověk by snad couvl, ale Bothwell si je jen zamyšleně prohlížel. Čím kdysi bývali? Válečníky? Rádci? Církevními hodnostáři?

Jeden vězeň snil o tom, že se stane králem.

Zamířili k nejvyšší věži a Bothwella rozechvěla důvěrně známá hrdost. Samozřejmě že Hepburna zavřeli na nejzajištěnější místo. Čím více stoupali, tím tišší cely byly. Muži za těmito mřížemi měli důstojnost vštípenou do krve stejně jako boj s mečem. Ti by nekřičeli, ani kdyby do jejich cely vstoupil sám Satan, spíš by s ním uzavřeli obchod. Někteří říkají, že strýc to už učinil. Pokud je to ale pravda, pak ďábel v jeho ochraně selhal.

Strážní se zastavili u dveří nacházejících se tak vysoko, že vítr ženoucí se od zátoky Nekselø rachotil okenicemi. Bothwell se ohlédl zpět na točité schodiště. Kdyby někdo potřeboval někoho shodit, byl by to setsakra dlouhý pád.

Zadíval se na hlídače. Co asi může za jejich bledost? Právě skončivší dánská zima, nebo z jeho pohledu poznali, co se mu honí hlavou? Doufal, že to druhé. Nejvyšší čas vyvolat v Hepburnovi strach, a ne opovržení.

„Nechte mě s ním o samotě.“

Ani je nenapadlo neuposlechnout.

Jakmile odešli, otočil klíčem. Zámek, zrezlý nepoužíváním, zaskřípal. Výborně. Nikdo jiný zde zatím nebyl.

Zápach ho zasáhl jako pach střelného prachu po výstřelu. S veškerým odhodláním potlačil dávení. Nesměl před strýcem projevit slabost. To bylo to poslední, oč stál. Zaťal zuby a vstoupil do cely.

Sedm na sedm kroků, víc rozhodně ne. Strop vysoký jen tak, aby mohl stát vzpřímeně – to ale vězni umožněno nebylo. Vedle dřevěného sloupu se krčila zubožená strýcova postava. Zápěstí měl rozdrásané od okovů. Při každém pohybu se mu zadíraly do zhnisaného masa, z nějž se šířil odporný puch. Řetězy byly ukotveny nízko u kotníků, takže se vězeň musel krčit, nebo se plazit. Bothwell si s ponurým uspokojením protáhl vlastní široká ramena.

„Kdo jsi?“

Hlas připomínal skřehotání vran. Ústa, jež promluvila, byla samý černý pahýl a díry, částečně zakrytá vousem, který kdysi býval stejně tmavý a naolejovaný jako ten Bothwellův, nyní však zacuchaný a slepený žlutými zvratky. Tohoto muže vlastní zjev už nezajímal. Věděl, že na tomto světě existuje jen málo věcí, o které stojí za to se skutečně zajímat.

Bothwell vězně obešel, aby odhalil případné skryté zbraně. U Hepburna jeden nikdy neví, i když hnije za mřížemi pěknou řádku let. A kromě toho rád nechával lidi čekat. Pod botami uviděl vyhlazený kruh, po jehož obvodu se vydal. Tohle ho rovněž těšilo: Měl podobný krok jako strýc, krok muže, který sice padl hluboko, ale jen díky tomu, že dosáhl závratných výšin. Sklonil se a pohlédl vězni do očí. „Jsem hrabě Bothwell.“

Vodnaté zachrchlání – a na kamennou podlahu dopadl plivanec. „Neštovice na tebe. Jestli jsi přišel, aby sis ze mě utahoval, tak tě varuju: Na mě nemáš.“

„Jmenuji se Francis Stewart. Jsem vnuk krále Jakuba V. Skotského, syn Johna Stewarta, převora z Coldinghamu, a lady Janet Hepburnové.“

„Jennyin fakan!“ Vězeň se pohnul, zasténal novou bolestí a pozorně se na Bothwella zadíval. „Tak ty ses zmocnil mého titulu.“

„Byl ti odňat. Titul hraběte jsem získal, jakmile mi bylo šestnáct.“

„A to bylo kdy? Včera? Jsi ještě štěně.“

Zaleskla se ocel a vězeň opatrně polkl, když na krku ucítil čepel. „Určitě jsi mi uřízl vousy, a to jsem na ně byl tak hrdý.“

Bothwell přitiskl dýku ještě víc. „Říkali, že jsi šílený.“

Tmavé oči se zatřpytily. „Možná je celý svět šílený.“

„A možná jsi domýšlivý hlupák.“

Vězeň se zasmál jako člověk, v jehož světě břitvy častěji podřezávají hrdla, než holí vousy. „Radši se podívej na sebe. Tak mladý, tak obratný s nožem – a vstoupíš do Dragsholmu, jako by nikdy nikoho nenapadlo tě sem zavřít. A já jsem podle tebe domýšlivý hlupák?“

Bothwell nasadil stejně nemilosrdný úsměv, jakým ho počastoval strýc. „Máš částečně pravdu, ale mě za hlupáka nemají. A moje takzvaná domýšlivost není víc než oprávněná hrdost.“

„Zjevně jsi po mně nepřevzal jen titul, ale i manýry.“ Povytáhl obočí. „Co dalšího bys chtěl? Jak sám vidíš, topím se v bohatství.“

„Tvůj plán.“

„Tak odlož dýku.“

„Smlouváš se mnou?“

„Proč by ne? Mám něco, co chceš. Kromě toho, slova vyždímaná pod nátlakem jen zřídkakdy bývají pravdivá.“

Bothwell se na strýce zamyšleně zadíval, pak vyhodil dýku do vzduchu, popadl ji za jílec a zasunul do pochvy. „Nuže, dejme prostor pravdě. Co ten plán?“

Vězeň si promnul hrdlo. Řetězy zaskřípaly o kámen. „Můj plán je uvězněný na jednom anglickém hradě.“

Bothwell povytáhl obočí. Tmavší, ostřejší verze strýcova cynického gesta. „Ona nikdy do tvého plánu nepatřila. Ty, já, naše rodina – o to tu vždycky šlo.“

Po vězňově tváři se mihl náznak úsměvu. „Možná nakonec nebudeš tak hloupý.“

„Jak bys to udělal?“

Strýc se naklonil dopředu. „Tak za prvé, nikdy nevěř šlechticům. Zabodnou ti dýku do zad, dřív než zaslechneš, jak ji vytahují z pochvy.“

„Nikomu nevěřím.“

„Budeš ale potřebovat pomoc.“

„K čemu přesně? Pověz, jaký jsi měl plán?“

Teď už se vězeň otevřeně usmíval. Čirá zlomyslnost. „Hodlal jsem dosadit Hepburny na trůn, co jiného. Proč jsem asi provdal Jenny za tvého otce? Jsi králův vnuk – pokud nemůžu být králem já, tak ty ano.“

„Otec krále Jakuba má legitimní původ. Na druhou stranu máš pravdu, jsem předpokládaný dědic. Jakub je ale o čtyři roky mladší než já a zanedlouho se ožení.“

„Stuartovci mívají sklony k násilné smrti.“

„Krveprolití plodí další krveprolití. Chci si trůn udržet, ne ho jen zahřívat pro mého vraha. Musím získat korunu zákonnou cestou. Ovšem bez matky krále Jakuba – bez odvolávání se na společnou krev, jak toho mohu dosáhnout?“

„Jakubova matka by ti spíš překážela, než pomohla.“ Vězeň přivřel oči a vzpomínal. „Kéž by se víc podobala své sestřenici. Alžběta ví, jak vyhrát. Jak přežít. Chápe, že nepřátele nejsnáze porazí, když jsou oslabení. A pokud to z vnějšku vypadá jako sebeobrana, tak tím líp.“

„Takže bych měl Jakuba nechat, aby se zničil sám?“

„Neponechávej ale nic náhodě. Kolik že mu je? Dvanáct? Máš spoustu let, abys z něj udělal nejhoršího krále, jakého kdy Skotsko vidělo. A až se sám dokonale znemožní, pak se všechen lid odvrátí od Stuartovců a přimkne se k nejvýznačnějšímu lordovi země. K tobě.“

„A jak bys Jakuba zlikvidoval ty? Jako jeho otce?“

„Nikdo neví, kdo Darnleyho zavraždil,“ odtušil strýc a oči měl nečitelné. „Jelikož ho ale výbuch nezabil, tak bych na střelný prach nespoléhal.“

„Darnley byl vyřízený už před Kirk-o’-Fieldem. Mohl bych Jakubovi podstrčit děvky nakažené francouzskou nemocí.“

„Jenže to by doopravdy zešílel a šílenci jsou nebezpeční. Ba co víc, neuvědomoval by si, jak je slabý, a to je zásadní.“ Vězeň se znovu natáhl dopředu. „Musíš z něj před všemi udělat ubohou zbabělou trosku. Ať se bojí, ať se děsí vlastního stínu. Tvou nejsilnější zbraní bude jeho strach.“

„Strach,“ opakoval Bothwell a zhoupl se na patách. „Jak ho mám vyděsit?“

Strýc se k němu otočil. „Můžu ti pomoct! Dostaň mě na svobodu a já ti pomůžu.“

Bothwell se pomalu usmál. „Osvobodím tě.“

Uchopil řetěz a prsty pohladil železné články, jako by se probíral posvátnými korálky růžence.

Kolem věže poletovali rackové a jejich vřískot se mísil s lidskými výkřiky a poryvy větru ženoucího se od moře. Strážní mohli snadno předstírat, že vůbec nic neslyší.

ČÁST I.

Puch nám krásou, krása puchem,

plujme mhou a rmutným vzduchem.

– William Shakespeare: Macbeth

1. KAPITOLA

Dánsko

Červen 1589

V Helsingøru upalovali čarodějnici.

Margareta cítila dým dokonce až v přístavu nehledě na to, jak blízko postávala u stánků prodavačů ústřic, které do města dopravily rybářské lodě už za úsvitu, takže měkkýši právě sesychali. Ovšem i slaná hniloba byla lepší než zápach hranice. Zatím hořelo jen dřevo, ale Margareta věděla, co bude následovat. Puch ji bude pronásledovat dlouhé hodiny, možná i dny. Kdykoli si učeše vlasy nebo uhladí sukni, bude se jí zvedat žaludek z odéru škvířícího se masa. Dobrý Bože, jestli budou v kronborgské hradní síni rožnit vepře, pozvrací se.

Ostatní zjevně tak hákliví nebyli. Kolem Margarety právě proběhla skupinka chlapců a málem ji i stánek s ústřicemi srazila do moře. Poháněla je mladická lačnost po hrůzném představení, nebo příležitost odříznout v tlačenici pár měšců od opasků? Soudě dle bosých nohou a holých loktů vykukujících z odraných vlněných košil spíš to druhé. Za hochy mířil hlouček žen s poloprázdnými košíky, které odhalovaly, že dotyčné na rybím trhu zdaleka neskončily. Ani muži v prostých černých kabátcích Margaretu neošálili. Všichni se šli dívat.

V takovém davu Ilsu nikdy nenajde. Měla by to vzdát a vrátit se do hradu, dříve než ji královna vdova začne hledat. Každá nepřítomnost, kdy se dvorní dámy vzdálily od princezny a královny Sophie na více než hodinu, byla zaznamenána, souzena a trestána. Margareta se při té představě zachvěla, hlavu v černé sametové kápi sklopila hlouběji a otočila se zpátky ke Kronborgu.

„Greto!“

Radostný šepot, který tolikrát slýchávala při hrách na schovávanou a nálezech roztrhaných punčoch, jí prozradil, že je to Ilsa, kamarádka a nevlastní sestra z dětství, s níž ji pojilo pouto stejné kojné. Nikdo jiný ji touto přezdívkou neoslovoval.

Margareta nasadila úsměv a otočila se. „Ilso.“

O bíle omítnutou zeď budovy jednoho loďařství se opírala světlovlasá dívka, která měla všechno, co Margareta ne: křehké, delikátní kosti jako ptačí skořápky a pobaveně našpulené červené rty havfrue právě se vynořivší z moře. Člověk nemusel mít ani příliš velkou obrazotvornost, aby si Ilsu dokázal představit jako mořskou pannu svolávající na nešťastného rybáře bouři. Vedle ní si Margareta připadala jako rozmarný výtvor vrtošivého skřítka. To ona, která nikdy pořádně nevěděla, jak se má tvářit a co si počít s příliš dlouhými údy, se měla stát porodní bábou, dennodenně po lokty potřísněnou potem a krví, a ne služebnicí princezny na dánském dvoře.

Ilsa si založila ruce a prohlásila: „Neměly jsme se sejít tady.“

Margareta strnula, připravená pustit se do pranice. Jenže už jim nebylo sedm, teď se musely utkat slovy, ostatně co jiného by si Ilsa s tak krátkými pažemi počala. „Jsou tam davy lidí.“

„Tím líp. Pojď, Greto.“

Ilsa se otočila na podpatku a rázně kráčela pryč. Věděla, že ji dávná přítelkyně a téměř sestra bude následovat. Margareta se ušklíbla a razila si cestu za ní, brokátová sukně jí zašustila kolem koček prskajících nad zbytky tresky, dál od zrádných dlažebních kostek pokrytých kluzkými rybími šupinami. Ilsa se však k davu nepřipojila. Místo toho vedla Margaretu křivolakými uličkami, kde je dřeváky jen stěží chránily před zbytky jídla a dalšími, hůře rozpoznatelnými odpadky. Míjely domy s nezasklenými okny, v nichž Margareta občas zahlédla děti s prázdnýma očima a příliš velkými hlavami na hubených tělech. Tohle byl svět, který by nikdy nezahlédla, nebýt Ilsy. Přes vysoké hradby kronborgské člověk mohl celé dny obdivovat jen nadýchané obláčky na obloze nebo safírově hedvábné moře a předstírat, že je celé Dánsko nádherné.

Nic v uličkách jí však nezvedlo žaludek tolik jako představení, které na ně čekalo na náměstí.

Dřevo už hořelo. Plameny šlehaly vysoko jako výsměšná napodobenina červených kostelních věží za nimi. Zbloudilé poryvy větru od přístavu hnaly dým do davu. Nikdo se ale neodvracel. Všichni byli pohlceni krvavým divadlem.

„Čarodějnice!“

„Ať se smaží v pekle!“

Byla to žena. Margareta si nepamatovala, že by tomu někdy bylo jinak. Byla mladá a kdysi měla vlasy patrně stejně černé jako Margareta, než ji oholili. Anebo měla lebku jen pokrytou sazemi a špínou. Smolou nasáklé provazy pevně stahovaly tělo v šedé košili a zdůrazňovaly malá prsa. Margareta se chtěla odvrátit, jako by jí tím mohla zachovat důstojnost. Když ženě kouř pronikl do kůže i do plic, otřásala se kašlem.

„Nedali jí milost.“

Margareta zachytila v Ilsině hlase zlobu a otočila se k ní. „Jakou milost? Vždyť víš, že je nikdy nenechají jít – jedno, kdo za ně oroduje.“

Ilsa chmurně zavrtěla hlavou. „Některé dostanou váček se střelným prachem. Laskavost.“

Laskavost! V Kronborgu totéž slovo znamenalo, že ani jedna nevzhledná dívka nezůstane během plesu po celou dobu sedět. Margareta se snažila potlačit ostudnou touhu utéct zpátky na hrad.

„Tak proto ses chtěla sejít? Abych to viděla?“

Ilsa na ni posměšně mrkla. „Nemůžeš předstírat, že se to neděje, Greto.“

„Vím, že se to děje. Byla jsem tam, když…“

„A kromě toho,“ pohodila hlavou, „jestli mě někdy postaví na hranici, chci, abys u toho byla.“

„Proč?“

„Abych věděla, že ne všichni mnou opovrhují.“

„Vražednice dětí!“

„Čarodějnice!“

Margareta sebou při všech těch urážkách z davu a sestřiných slovech trhla. Ilsinu důvěru si nezasloužila. Ne potom, co selhala… co jí Ilsa nikdy neodpustí. „Jenže ty takhle neskončíš.“

„Jak to můžeš vědět? Byla porodní bába, stejně jako já. Poslední žena, které pomáhala, přišla o tři děti a při porodu toho čtvrtého zemřela – a místo toho, aby obvinili jejího manžela, opilce a násilníka, trvali na tom, že ji Dorthea proklela.“ Ilsa rychle zamrkala, jako by jí v očích zaštípal dým, avšak Margareta věděla své. Mlčky ji vzala za ruku a přemítala, jestli na tohle existují slova útěchy.

„Byla jsem ve Skotsku,“ podotkla Ilsa náhle.

Skotsko. O ničem jiném se teď u dvora nemluví. Skotský král hledá ženu! Skotský vyslanec přivezl princezně Anně šperky a koně! Margaretu by však ani ve snu nenapadlo, že o Skotsku uslyší mluvit i Ilsu. „Cože? Jak?“

„Na lodi,“ opáčila Ilsa suše. „Nebo myslíš, že jsem měla plout na řešetu?“

„Ale kdes na to vzala peníze?“

„Nic jsem neplatila,“ odsekla Ilsa.

Margareta postřehla opovržlivý tón, využila propletených rukou a přinutila sestru, aby se na ni podívala. „A kdo tedy? A proč ve Skotsku potřebovali dánskou porodní bábu? Co máš za lubem?“

„Něco, z čeho možná budu mít bohatství a vliv jako ty,“ zadívala se na ni Ilsa vyzývavě.

„Ach, Ilso, copak já jsem bohatá nebo vlivná?“

Ilsa si odfrkla. „Kolikpak chodů jsi měla včera k večeři? Jen sedm? Já jsem za poslední tři dny nejedla nic jiného než polévku. Nepředstírej, že víš, jaké to je být chudá.“

„Ale o nuzné se starám.“

„Tak to dokaž.“

Margareta hrábla do měšce. „Moc mincí nemám, ale…“

„Nechci peníze, Greto. Chci tvoji pomoc.“

Znovu ten sveřepě odhodlaný výraz. „Jakou pomoc?“

„Jen maličkost.“

„Ilso, tohle na mě nezkoušej, na mě ne.“

„Nuže dobrá!“ Ilsa si s předstíranou nonšalancí oprášila popel z ramen. „Skotský vyslanec přijede co nevidět, že?“

„Do týdne. Co to má ale společného…“

„S někým, jako jsem já?“ zasmála se Ilsa trpce. „Však pochopíš. Až si princezna vezme krále Jakuba, pojedeš s ní, viď?“

„Zatím není nic jisté – ani manželství, ani výběr dvorních dam.“

Ilsa povytáhla obočí. „Obě víme, že zůstaneš po Annině boku. A já tě ve Skotsku potřebuji, Greto.“

„Kvůli čemu?“ ptala se znovu Margareta. „Co vlastně chceš, Ilso?“

„Aby ses setkala s Geillis Duncanovou.“

„Co je zač?“

„Učednice na porodní bábu, jako já.“

Výkřik upoutal Margaretinu pozornost: plameny zachvátily tělo. Málem si zakryla ústa, děsila se zápachu, ale při představě Ilsina posměchu se ovládla a raději zaťala prsty do brokátového měšce s vyšívaným dekorem růží.

„Takže učednice? Nic víc?“ nenechala se ošálit.

Ilsa vztekle pokrčila rameny. „A co dalšího by měla být?“

„Však ty víš co!“ Margareta prudce kývla hlavou k hořící nebožačce. „Jestli si myslíš, že ti pomůžu s něčím, co by některou z nás mohlo dostat na hranici, tak jsi dočista zešílela.“

„Ne, Greto!“ Ilsa ji popadla za rukáv a oči jí divoce plály. „Copak to nechápeš? Jestli nám pomohou lidé, jako jsi ty, budeme v bezpečí!“

„Lidé, kteří se namočí do… tohohle,“ zasyčela Margareta, „nebudou nikdy v bezpečí!“

„Tentokrát budou.“

„Jak si to můžeš myslet?“

„Protože máme na své straně vlivné muže.“

Margareta zavrtěla hlavou. „Vlivní muži chudé ženy neochrání. Jen je využijí, aby si sami zachránili krk.“

„Nebuď tak sobecká, Greto!“ Ilsa vztekle vycenila zuby. „Vím, že nemůžeš uvěřit, že by se můj plán mohl podařit, ale podaří. Stačí, když nám pomůžeš. Společně jsme pily mléko mé matky, Greto. Jsme spolu navěky spojené. Teď chci dostat příležitost žít stejně dobře jako ty. Žádám snad moc?“

Margareta si skousla vnitřek tváře. „Ano. Jestli jde o čarodějnictví, tak samozřejmě žádáš příliš,“ zašeptala a v ústech ucítila krev. „S tímhle nechci mít nic společného a ty to moc dobře víš!“

Ilsa vystrčila bradu. „Sála jsi to s mlékem mé matky a díky němu jsi tím, čím jsi.“

„Nejsem v ničem výjimečná!“ namítla Margareta. „Znalost bylin a léčení nejsou žádné nadpřirozené dary, i když bys tomu ráda věřila!“

„Říkej si, co chceš. Máš čarodějnictví v krvi, Greto, a nikdy se ho nezbavíš.“ Ilsa se k ní natáhla blíž. „Geillis Duncanová. Zapamatuj si to jméno.“

Margareta uskočila. „Dost, Ilso! Jdu zpátky.“

„Do postele s prachovým peřím?“ ušklíbla se Ilsa. „Jestli chceš ještě někdy klidně spát, měla bys mi pomoct.“

„Když jsme byly malé, proklela jsi mě snad tucetkrát – třesky plesky.“

„Tak proč se tolik bojíš? Pokud jsou kletby jen slova a čarodějnice jen ženy, proč mi nepomůžeš?“

„Protože nejsem blázen!“ Margareta se otočila na podpatku a mašírovala pryč, razila si cestu davem.

„Ale ano, jsi!“ volala za ní Ilsa a její hlas překřičel jekot i jásot. „Jen zatím netušíš, jak velký!“

Margareta věděla, že tato slova jí budou znít v uších ještě dlouho. Zatímco se snažila vymanit z davu, polykala slzy. Tohle jí Ilsa dělávala pořád – zadírala se pod kůži. Jenže tentokrát to bylo víc než jen hádky a nadávky. Tohle bylo čarodějnictví. Samo o sobě děsivé – a pokud do toho byla zapletená i Ilsa, pak se jí strach zarýval až do morku kostí.

Když Margareta prošla kronborgskou branou, hluk Helsingøru utichl. Místo křiku pouličních kazatelů a prodavaček slanečků a makrel slyšela, jak zahradníci prořezávají růže, ve fontánách šumí stříbřitá voda a pávi hlubokým tónem volají jeden na druhého.

Život v královském paláci a v Helsingøru byl odlišný jako den a noc. V tom prvním ve zlatých svícnech zářily stovky bílých voskovic, zatímco v druhém se čadící lojový válec rychle scvrkával a šířil kolem sebe žluklé výpary. V kronborgských oknech se třpytily skleněné tabule, chatrče v podhradí chránilo před deštěm naolejované plátno natažené do dřevěných ostění. V Ilsině domě slunce vypálilo do okenního závěsu bledé skvrny, jako by se dovnitř snažily dostat malé přízraky. A možná tomu tak opravdu bylo. Ilsina matka Johanna kojila kromě Margarety dalších pět vlastních dětí, ale dospělosti se dožily jen ona a Ilsa. Když byla Margareta ještě malá, pronásledovaly ji noční můry, ve kterých se jí zdávalo o mrtvých sourozencích, s nimiž se nikdy nesetkala. Ti se plátěnými okny prokousávali ostrými zoubky a dožadovali se zpět své matky jako mylingar, pomstychtivá nekřtěňátka. S Ilsou jim bylo sedm, když si pro Margaretu přišel její otec.

Neznala ho. Gabriel Vinstar, černovlasý muž s naolejovaným knírem ostřejším než většina nožů, vstoupil do Johannina domu během sněhové bouře a měl ten nejdunivější hlas, jaký kdy slyšela. Slovy však neplýtval: „Jsem tu pro děvče.“

„Vždyť už je čas jít spát,“ namítla Johanna a obě dívky objala. Ještě po letech si Margareta vybavovala její měkký klín a teplo buclatých ramen, které cítila pod tváří.

Gabriel k nim hodil několik mincí; jedna se zakutálela do rákosu na podlaze. „Pojede se mnou na Kronborg.“

Ilsa a Margareta se na sebe užasle podívaly. Ani jedna netušila, o čem to ten cizinec oblečený do sametu mluví. Doposud byly přesvědčené, že je pojí stejná krev, nikoli jen Johannino mléko.

„Mám novou ženu,“ pokračoval Gabriel, „a děvče by mělo být doma, až na svět přijde její bratříček.“

„Rozumím,“ kývla Johanna a v jejím tónu bylo něco, co Margareta nedokázala rozluštit. „Jak si přejete, pane Vinstare.“ Sundala si Ilsu a Margaretu z klína, vstala, tu první políbila a odvelela do postele, pak se sklonila k Margaretě. „Poslouchej, zlatíčko. Tohle je tvůj otec.“

Dívka se zamračila. Cožpak jejího otce nepohřbili vloni v lednu, potom co upadl na zledovatělých přístavních schodech?

„Vezme tě ke dvoru. Budeš mít spoustu krásných šatů a moc dobrých jídel – a možná dostaneš i vlastní sáňky!“

Gabriel si odfrkl. „Nepleť děvčeti hlavu.“

Johanna polkla odpověď, což dělávala jen tehdy, když měla co do činění s bohatě oděnými lidmi. „Budeš hodná holčička, viď, Margareto?“

„Může jít Ilsa se mnou?“

Johanna skousla ret. „Ne, miláčku. Ilsa a já… my do Kronborgu nepatříme.“

„Já ale patřím k vám!“

„Kéž by tomu tak bylo, ale možná je lepší, že ne.“

Margareta se rozplakala a Ilsa, přikrčená za dveřmi ložnice, se k ní okamžitě přidala, až se dům otřásal jekotem a slanými vzlyky. Možná že následovaly polibky, objetí a stisk rukou, ale Margareta si z loučení pamatovala jen to, jak utíkala sněhem za Gabrielem, její tři kroky vedle jednoho jeho, a zajíkala se, když si uvědomila, že si navlékla jen jednu punčochu.

Tehdy to bylo naposledy, kdy ji Johanna objala. Napřed Margareta nevěděla, jak se dá z Kronborgu odejít, a později jí Ilsa řekla, že Johanna nedokázala snést pohled na děvče, které musela poslat pryč, a tak se Margareta k nevlastní matce neodvážila přiblížit, aby v jejích očích nezahlédla zavržení.

Margareta nyní kráčela stejnou cestou, kudy jí kdysi vedl Gabriel, a při vzpomínce na otce se zachvěla. Jeho znovu zapálená rodičovská náklonnost netrvala dlouho. Když její macecha zemřela při porodu mrtvolně zsinalého chlapce, Gabriel se nezřízeně opil vínem a zadusil se vlastními zvratky. Následující den ji k sobě do komnat povolala královna Sophia. Natáhla k ní ruku blyštící se diamanty, chladnou jako tající sníh. „Dítě,“ pravila, „tvůj otec zemřel žalem. Jelikož jsi moje krev, staneš se mou schovankou. Postarám se o tebe.“

Margareta se chtěla zeptat, jestli se raději nemůže vrátit k Johanně a Ilse, ale při pohledu do královniných stříbřitých očí jí otázka zamrzla na rtech. O několik měsíců později přemítala, jestli přece jen neměla být statečnější, jestli by jí ta trocha odvahy nedopomohla dostat se zpátky domů – dokud nepoznala královnu lépe. V té době navíc také už pochopila, že vzdálená pokrevní příbuznost se Sophií přináší i jisté závazky.

„Mám pro tebe dvě kamarádky,“ nabídla jí Sophia své děti jako sladkosti. „Odteď jsi dvorní dámou princezny Anny. Líbí se ti to?“

„Velmi, Vaše Výsosti,“ zalhala Margareta a následujících deset let dumala, jestli je to stále lež.

Někdy bylo předstírání snazší. Například když se projížděly na bílých koních podél Øresund, nebo když učily své psíky nejrůznější kousky.

Pak ale přišly dny, jako byl tento, kdy nad helsingørskými červenými střechami stoupal dým, a Margaretin úsměv se chvěl jako zrcadlo na pokraji roztříštění.

Než Margareta vstoupila do královských komnat, vší silou se uklidnila a zadívala se do naleštěného brnění, jestli nemá na obličeji šmouhy od sazí. Pak si přitiskla zápěstí k nosu; voněla jen bergamotem. Rychle se zatočila, ze sukní však zavanula pouze levandule, jak se předtím úmyslně prošla keříky. Na strážné se pousmála úsměvem, který se naučila od Anny: „Jsem pošetilá dívka, ale nemůžu si pomoct!“ Jejich výraz ji ujistil, že je všechno v nejlepším pořádku. Lady Margareta Vinstarová se vrátila do služeb princezny Anny Dánské.

Komnaty byly přeplněné nejrůznějšími látkami: samet si přímo říkal o obdivné doteky, damašek se stáčel ve vlnách jako pomluvy, hedvábí splývalo po židlích. Před čtyřmi princeznami klečely švadleny, přemlouvaly Hedwigu, aby stála klidně, špendlily Augustě lem, zkoušely vzorky krajky u Anny, připevňovaly stužky k Elisabetinu živůtku. Vše ovládala královna Sophia, zatímco dvorní dámy všech princezen čekaly na pokyny.

„Tu slonovinovou,“ prohlásila Sophia. „Dejte ji ke každé manžetě – ne, tam ne, támhle, přesně tak. Stejně tak u límce.“

„A pak ty pivoňkové stužky,“ navrhla Anna. „Budou k tomu pěkně ladit, nemyslíte?“

Její matka stiskla rty.

„Kromě toho, v růžové vypadám, jako když se červenám.“

„Což byste měla. Červenající se nevěsta je cudná nevěsta.“

Anna stáhla obočí, a když se odvrátila od matky, spočinula zrakem na Margaretě. „Tady jste! Margareto, co říkáte? Pivoňková nebo růžová?“

S královnou vdovou nebylo radno nesouhlasit, ale byla Anninou dvorní dámou, dokud ji manželství nebo smrt tohoto závazku nezprostí. Kdysi by si s nastalou situací nevěděla rady, ale už se naučila bezpečně proplouvat spodními proudy královské komnaty, v klidu klouzat mezi víry a nenechat se stáhnout pod hladinu.

„Obě jsou nádherné,“ prohlásila, a dostala se tak mezi Annu a Sophii. „Osobně si ale myslím, že v růžové budete vypadat spíš vesele než rozechvěle. Možná byste pivoňkovou mohla zkusit ke slonovinovému taftu, neboť na stříbře příliš nevynikne.“

„Na slonovinové taftové šaty jsem vůbec nepomyslela!“ vykřikla Anna a svižně se otočila, aby si prohlédla další róby navrstvené na židlích za sebou. Krémová, perlová, holubičí šeď: Anniny oblíbené barvy, ve kterých vypadala jako rozkošné cukrlátko, zatímco černovlásky typu Margarety v nich vyhlížely spíš jako mrtvoly.

Zatímco si Anna povídala se švadlenami, Sophia na Margaretu nepatrně kývla, než se odvrátila, aby probrala Elisabetiny rukávy.

Kdyby královna vdova věděla, kde dívka před chvílí byla, tak mile by se netvářila. Margareta se sklonila, aby zvedla krajku, a začala si ji navíjet na prsty. Sledovala, jak jí kůže mizí za kouřově bílými smyčkami.

Čarodějnictví máš v krvi. Nikdy se ho nezbavíš.

Byl to strach nebo vítr, který otevřeným oknem vnesl do načechraného přepychu královské komnaty puch zadírající se pod kůži i do hedvábí – nepatřičný pach pečeného vepřového ze škvířícího se lidského masa?

2. KAPITOLA

Skotsko

O dva měsíce dříve

„Geillis Duncanová.“

Geillis klopýtla ode dveří, na které před chvílí bušila do dřeva, jež pěstmi ohladily tucty, ne-li stovky zoufalých lidí – ačkoli, soudě dle velikosti důlku, to bývali obvykle manželé, nikoli dcery. Ovšem v tomto případě manžel vyplul jednoho listopadového rána na moře, a jediné, co se z něj vrátilo, byla solí ztuhlá vlněná čepice a člun s proraženým trupem. A tak se stalo, že o půlnoci tloukla na dveře porodní báby Geillis.

Na prahu otevřených dveří teď stála vysoká žena s krátkými šedými vlasy a rameny tak narovnanými, jako by byly snýtované. Byla to Agnes Sampsonová, nejlepší porodní bába široko daleko, kterou si ke slehnutí zvaly dokonce i bohaté paničky z Edinburghu a Leithu, za což štědře platívaly vínem, štůčky vlny a občas i penězi. Agnes si už zapínala černý plášť stříbrnou sponou ve tvaru koňské hlavy, pravděpodobně rovněž odměnou za skvělé služby.

„Ach,“ hlesla poraženecky Geillis. „Zavolali vás k někomu jinému?“

Někomu, kdo může zaplatit.

Agnes se zarazila. „Snažila ses mi prorazit dveře z jiného důvodu? Ty jsi Bridgetino děvče, nemám pravdu? Čekala jsem tě až tak za měsíc.“

„Přišlo to brzy!“

„Myslela jsem si to – buď tohle, nebo že přivedla na svět vrh koťat, když ses odvážila ven v tuhle hodinu.“

Geillis sebou trhla – vyslovovat takové věci je nebezpečné. Ďábel prý mívá po setmění nejbystřejší sluch a napřed slídí po vyděšených dívkách. „To neříkejte.“

Agnes se na ni přísně podívala. „Slova jsou jen slova, pokud nejsou vyslovena se zlou vůlí. Nuže, pojďme. Přišla jsi po svých?“

Koně prodala v únoru, ale pořád to nestačilo na to, aby je David Seton nevystěhoval. „Ano. Utíkala jsem.“

„Samozřejmě. Moje Kytička nás unese obě. Nejlepší bude, když to stihneme dřív než děti.“

„Děti?“

„Ovšem. Jsou to dvojčata. Tys to nevěděla?“ prohodila Agnes přes rameno cestou k malému jabloňovému sadu, kde měla ustájenou podsaditou šedou klisnu.

Geillis zírala za Agnes. Má nějaký smysl vůbec zavírat ústa? Porodní bába ji dozajista brzy něčím zaskočí znovu.

Nemohla však lelkovat. Musí se k nim domů dostat, dřív než bude příliš pozdě – a Geillis musí vymyslet, čím Agnes za její práci zaplatí.

Jakmile překročily říčku, uslyšely matčino sténání – syrové, zvířecí skřeky, které byly sice hlasité, ale zároveň zvláštně tlumené, jako by do něčeho kousala, ale ne dost na ztišení bolesti. Geillis napadlo, kvůli komu se asi tak matka snaží mlčet, když jejich chýše stojí na skalnatém, vřesem pokrytém svahu na míle daleko od Nether Keithu, kterou i ovce dávno opustily. Nikdo nevěděl, kdy odsud odešel poslední pastýř, ale když se Geillis s matkou vydrápaly do hor, poté co přišly o dům v Prestonpans, dveře našly odemčené a na prahu se vrstvilo tolik ptačího trusu, aby si byly jisté, že je odtud nikdo nevyžene.

„Říkalas asi dvanáct hodin?“ zeptala se Agnes, když seskočila.

„Asi. Možná déle. Byla jsem…“ Geillis zaváhala. Teď nebyla ta správná chvíle vysvětlovat Agnes, že se dole v Prestonpans pokoušela rybářům prodávat sněženky: Kytička pro vaši milou, pane? Jejich pohrdavý smích stále bodal; stud z vlastního zoufalství však bolel víc. „Od svítání jsem byla pryč.“

Agnes zamyšleně zabručela, opřela si truhličku s bylinkami o kostnatý bok a vydala se ke dveřím. „Tohle je její šesté?“

Počítají se neforemné chuchvalce na plenkách, které museli spálit, nebo jen malé kopečky zeminy před jejich bývalým domkem v Prestonpans? „Šest v termínu.“

„A zůstala jsi jen ty. Poslední se narodilo před pěti lety?“

„Ano.“ Ale potom ještě tři potraty.

„Dobrá.“ Agnes třikrát rázně zaklepala na dveře, aby obyvatelku upozornila, a pak energicky vkročila dovnitř.

Geillisina matka se potácela místností, jednou rukou se přidržovala křivých zdí, tou druhou si buď mnula kříž, nebo masírovala břicho, aby ulevila bolestem. Nohy tahala za sebou, zakopávala o uvolněná prkna na podlaze, převrhla stoličku, jako by neměla sílu na víc než na boj přivést tyto děti na svět. Když Agnes s Geillis vstoupily, Bridget zvedla potem zalitou tvář a zamrkala, aby zaostřila. Jakmile poznala Agnes, zděsila se.

„Ne,“ zasténala a opřela se o zeď. „Geillis, ty hlupačko. Nemůžeme…“

„Agnes vám přišla pomoct. Všechno bude v pořádku, slibuji.“

„Tak se na vás podíváme,“ prohlásila Agnes. Přešla místností, jednou rukou zvedla Bridgetinu potřísněnou noční košili a tou druhou jí zkušeně sáhla mezi nohy.

Přes hlavu porodní báby se Bridget zadívala do očí dcery – strach zápasil se studem a odevzdaností. Geillis zavrtěla hlavou: Nemluv o tom. Zatím ne.

Agnes se napřímila. „Nejlepší bude, když půjdete do postele, Bridget.“ Částečně ji vedla, částečně táhla k povlečené matraci. „Geillis, dej vařit vodu.“

„Ale my už další prostěradla nemáme,“ zajíkala se matka. „Můžu chodit, můžu!“

„Nemáte deku z koňských žíní?“ otočila se Agnes ke Geillis. „Nějakou jinou látku? Plátno?“

„Jen to, co je v oknech.“

„Tak ho strhni a rozprostři pod tvou matku.“

Geillis se vrhla k oknům. Vytáhla nůž, který nosila u pasu, a začala jím vytahovat zrezivělé hřebíky, na nichž bylo plátno v rámu napjaté. Ze dřeva zbývalo jen pár třísek, a tak to šlo snadno. Dala látku na matraci, bylo jí sotva na to, aby si matka měla nač kleknout – ale muselo to stačit. Bridget se už nevzpouzela. Bolest jí rozostřila zrak a ona vděčně klesla dolů.

„Dobrá,“ kývla Agnes. „Mezi vámi, mnou a vaším tělem, obě víme, co dělat, viďte? A teď porodíme ty děti.“

Mluvila tak klidně, jako by její slova měla sílu vyplnit veškerá přání, a Geillis tomu toužila uvěřit. Jenže minulo několik hodin, Geillis už bolely ruce, jak matce masírovala záda, vzduch byl prosycen ostrou vůní kozlíku a čemeřice, a matčiným úpěním. Agnes stáhla z Bridget potřísněnou košili a rozložila ji pod ni. Kdykoli jindy by Geillis z matčina mléčně bledého těla upadla do rozpaků, tentokrát však ne. Nezajímalo ji nic než výkřiky.

Agnes seděla na bobku a kolébala se, rty pevně semknuté. „Geillis,“ zašeptala, aby ji Bridget neslyšela. „Potřebuji, abys něco rozhodla.“

Geillis si k ní přidřepla, nasáklý obklad v ruce. „Co tím myslíte?“

„Děti se neotočily. Ani se nijak neblíží tomu, aby se mohly narodit. Myslím, že jsou navzájem propletené.“

„Nemůžete je rozmotat?“

Agnes zavrtěla hlavou. Tohle ještě nebylo všechno. „Jedno se vrtí, cítím ho, ale to druhé je zřejmě mrtvé.“

Geillis zděšeně vytřeštila oči na matčino břicho. Jak může něco tak kulatého a plného života být zároveň skrytou rakví? „Dokážete to druhé zachránit?“

„Dokážu.“ Agnes se zadívala do Geillisiných očí, stříbrný chlad proti oříškově hnědé. „Nebo můžu zachránit tvou matku. Jediný způsob, jak zachránit dítě, je vyříznout jí ho z těla – a pak téměř jistě zemře. Nebo můžu jehlicí vyškrábnout děti ven – to pak dozajista zemřou ony a tvá matka možná ne.“

„Tím myslíte, že ani tak to nemusí přežít?“

„Při porodu není nic jisté.“

„Ale jste nejlepší!“

Agnes se dotkla její ruky. Navzdory parnu a potu v místnosti měla prsty jako led. „Ani já neumím zachránit všechny. Musíš se rozhodnout, Geillis.“

„To nedokážu!“

„Musíš. Tohle rozhodnutí náleží manželovi, ale ty tu jsi místo otce. Koho mám zachránit, Geillis: tvou matku, nebo tvou sestru?“

Geillis zděšeně zavrtěla hlavou – cožpak něco takového lze? Koho obětovat? Nenarozené, nevinné dítě, nebo matku? Co by chtěla Bridget?

Odpověď znala, ale nedokázala ji snést. „Zachraňte matku. Prosím.“

Agnes, neskutečně klidná, kývla. Z truhličky vytáhla kostěnou jehlici dlouhou jako Geillisino předloktí a palcem vyzkoušela ostrost hrotu. „Víš to určitě?“

Jak by mohla? Nikdy si nebude jistá. Věděla, že zrazuje Bridget, ale zavřela oči a kývla.

„Bridget,“ zvýšila hlas Agnes. „Teď vám způsobím trochu bolesti, ale pak už to bude lepší,“ pokračovala laskavě. „Jste připravená?“

Bridget odpověděla zvířecím zakvílením, při kterém tuhla krev v žilách. Ona to ví, pomyslela si Geillis. Ví to a zuří.

Agnes vnořila jehlu do Bridget. Tentokrát bylo vytí syrové jako stažená kůže. Bridget se prohnula v zádech a zběsile házela hlavou ze strany na stranu, pěsti zaťaté do zkrvaveného plátna. Vystříkl proud krve a pak další, příliš tmavý, hustý, šílený – a pak vyšlo něco bílého. Kousek lebky. A potom děti, kluzké jako úhoři, hlavičky velikosti pěstí na kaši.

Geillis se otupěle rozhlížela, kam by je dala. Nechtěla, aby Bridget viděla, co s jejími dětmi udělaly. Zahlédla však jen starý pytel na mouku, do kterého vlastní sourozence dát nemohla. To se jí zdálo příšerně kruté. Napřed je zabít a pak se jich zbavit jako nějakého zrní napadeného plísní.

„Geillis, přines mi mech!“

Agnesino zasyčení ji vrátilo zpátky k Bridget. Geillis rychle zabalila mrtvolky a začala se přehrabovat v Agnesině truhličce. „Tady.“

Agnes ho popadla a přitiskla k Bridgetinu přirození. Mechem však prosakovala náhle jasně šarlatová krev, rozlévala se mezi Agnesinými prsty a stékala jí po zápěstích.

Další hrst mechu a další. Krev ale vytrvale proudila dál, až si Geillis myslela, že se snad nikdy nezastaví – dokud pramen nezeslábl, až ustal docela.

S úsvitem se mezi vřesem objevily květy řeřišnice, které se prodíraly mezi křehkými stonky ke světlu. Stalo se to opravdu teprve včera ráno, kdy jí je Bridget ukázala? Můžeš mi jich pár natrhat? Přes to břicho se už neohnu! Jenže Geillis spěchala, a tak přes rameno houkla: Později! A teď se těch světle růžových kvítků nedokázala dotknout.

Geillis zabořila bradu hlouběji mezi kolena přitažená k hrudi, přijala od Agnes hrnek heřmánkového čaje a nechala si páru stoupat kolem obličeje.

„Dopadlo by to stejně, víš,“ podotkla Agnes opírající se o neomítnutou kamennou zeď nedaleko ní. „I kdybys pro mě přiběhla hned, jak jí začaly bolesti, stejně bych ji nedokázala zachránit.“

Geillis se nepřestávala dívat do prázdna. „Myslela jsem, že jste nejlepší.“

„To také jsem,“ prohlásila Agnes. „Když dítě přichází na svět opačným koncem, nebo dříve, nebo později, když má matka moc úzké boky nebo když se zamotá pupeční šňůra, dokážu pomoct. V celém Skotsku se nikdo nevyzná v bylinkách tak jako já – ale nejsem Bůh. Některé děti se nemají narodit a některé matky nemají porod přežít. Tak to na světě chodí.“

„Ale…“ Geillis stiskla hrnek. „Jak se s tím dokážete vyrovnat? Umírají, i když byste je měla zachránit.“

„Ze začátku to bylo těžké,“ odpověděla s překvapivou upřímností Agnes. Geillis takovou zranitelnost, přestože léta vzdálenou, nečekala. „Házela jsem věcmi, spílala Bohu i lidem – a stejně mi to nepomohlo. Mohla jsem se z toho jen poučit. A dělat vše, co je v mých silách, abych zachránila ty, kteří se zachránit dají – a chovat se sebejistě i v případech, když je moje snažení k ničemu, aby ti, co odcházejí, jako poslední věc v životě neviděli strach, ale klidnou ženu, která vykonává všechno, jak má.“

Agnes našla způsob, jak vztek a žal obrátit v naději. V sílu. Pára vyprchala. Geillis zírala na Agnes. „Dokázala bych to i já?“

Agnes se na ni pozorně zadívala. „Verbena?“

Geillis zmateně zamrkala. „Aha… na bolavý krk.“

„Hluchavka?“

„Na bolesti hlavy. Nebo na hmyzí kousnutí. Nebo na horečku.“

„Ptačinec?“

„Na vyrážku. A na revma v kostech.“

„Hmm.“ Agnes se znovu zamyslela. „Nějaké znalosti máš. A netřesou se ti ruce. Moc ale panikaříš – a dáváš najevo strach.“

Geillis se naježila. „Samozřejmě že jsem měla strach! Umírala mi máma!“

Agnes zavrtěla hlavou. „To si jako porodní bába nemůžeš dovolit. Musíš zapomenout, kdo ty ženy jsou, jestli je máš ráda nebo jimi pohrdáš. A musíš být statečná. Jak jinak by ti mohly důvěřovat? Nikdy nesmíš být unavená, jedno, jak dlouho porod trvá – protože kdo jsi ty, abys mohla být vyčerpaná, když matka přivádí na svět nový život? Musíš být ochotná odsunout vlastní život až na druhé místo. Musíš vědět, že tvůj volný čas, domácí práce, milenec nebo vlastní rodina nejsou tak důležití jako nový život.“

Geillis se znovu podívala na řeřišnici. Ještě včera měla Bridget a chatrnou naději, že za prodej sněženek přinese na stůl chléb. A co teď? „Nezbylo mi nic, co bych mohla klást na první místo.“

Agnes si povzdechla. „V tom případě bych tě asi učit mohla.“

Geillis se neodvažovala dát najevo své zoufalství. „Takže bych… mohla jít a zůstat s vámi?“

„Ne!“

Břitká odpověď Geillis zaskočila, až jí čaj vyšplouchl na prsty. „Ale… myslela jsem, že máte pokoj.“

„Ten není volný. Patří…“ Agnes se zničehonic uzavřela, jako když se nad rakví zaklapne víko. „Kromě toho si musíš vydělat nějaké peníze. Já tě platit nemůžu a zákaznice se ti ozývat nebudou, dokud se nevyučíš.“

„Kam mám ale jít? Žádná práce tady není.“

„Ale je, když o ni požádáš ty správné lidi.“ Agnes zaťukala nehtem o vlastní hrnek. „Jedna moje přítelkyně, zákaznice, Euphame MacCalzeanová má švagrovou, která potřebuje služku. Jde o paní Setonovou v Tranentu.“

„Ženu městského radního?“ Geillis zbledla. „To bych měla otročit pro chlapa, který nás vyhodil?“

„Myslela jsem, že potřebuješ práci.“

„To ano!“

Agnes se usmála. „Hrdost je pěkná věc, děvče, ale na chleba si ji nenamažeš.“

„Nejde jen o to,“ hlesla Geillis a zapýřila se. „On… se na mě dívá.“

„Tak ať se dívá.“

Geillis zvedla hlavu. Agnesin tichý, lišácký tón ji zaskočil.

„David Seton pokukuje po spoustě děvčat,“ pokračovala Agnes. „A ví se o něm, že při tom dívání hodně mluví. Tak ho nech – a poslouchej. V Setonově domě se dá ledacos vyslechnout – a já bych to ráda slyšela.“

Že by se tam mluvilo i o něčem jiném než o vyhánění žen z jejich domovů? Na co přesně je Agnes tak zvědavá? A chce to Geillis opravdu vědět? Založila si ruce a rozhodla se pro upřímnost. „Takže mám být váš špeh?“

„Vůbec ne,“ namítla Agnes s úsměvem. „Jsme snad na stejné lodi, ne?“

A Geillis, která neměla nikoho jiného, ke komu by se přimkla, kývla: „Samozřejmě že jsme.“

3. KAPITOLA

Dánsko

Červen 1589

Dánsko a Skotsko: Mělo to být ideální spojenectví. Obě země přece oplývají zasněženými vrcholky hor i ostrovy vystupujícími z divokých moří jako mořské panny. V městech si vykračují kazatelé přikazující pokání za hříchy, o kterých nemáte ani ponětí, že jste je spáchali. Letní dny se rozpřahují jako orlí křídla a zimní noci vás drtí jako rdousící prsty.

Margareta sledovala vyslance klečícího před králem Kristiánem a uvědomila si další věc, kterou mají obě země společnou: dětské krále. Kristiánovi bylo jedenáct, když jeho otec, král Frederik, vloni na jaře zemřel. Nyní královna Sophia za zavřenými dveřmi předsedala regentské radě. Zatímco král Jakub Skotský neuměl ani chodit, když získal matčinu korunu. Před dvaadvaceti lety Skotové sesadili z trůnu Marii, kterou anglická královna nechala před dvěma lety popravit.

A nyní plánovali, že pošlou Annu do Skotska, kde královny buď končí zapuzeny ve vyhnanství, nebo jsou zavražděny. Navzdory tuctům rozpálených krbů podél celého rytířského sálu se Margareta zachvěla.

Ilsa. Doposud se neodvažovala třeba jen letmo pomyslet na její tajemné požadavky a chladné výhrůžky. Jenže teď dorazili vyslanci ze Skotska, kam Ilsa odplula a teď chtěla, aby tam jela Margareta, tam, kde pobývala Geillis Duncanová. Margareta zahnala myšlenky na nevlastní sestru a přinutila se věnovat pozornost okolnímu dění.

V síni čekalo na audienci deset Skotů, všichni odění do střízlivých odstínů: černočerné a blankytně modré. Margareta si představila Annin pozdější zoufalý výkřik: „Kam se poděly všechny barvy? To ve Skotsku nedělají žádné výšivky? Žádné stužky?“

Na to Margareta odvětí: „Tmavé tóny jsou znamením bohatství. Skotové na vás chtějí učinit dojem.“

Když se vyslanci při představování uklonili, Anna se zdvořile usmívala, ale sukně taftových šatů prozrazovala, že princezna netrpělivě podupává nohou. Král Kristián hleděl kamsi do dáli, zjevně už snil o vyjížďce na koni. Královna vdova přivítala ambasadory s ledovým klidem, který říkal: Jsme rádi, že tu jste, ale nezapomínejte, jak jsme mocní.

„Jak dlouho potrvá, než začne hostina?“ zašeptala Elline Skinkellová Margaretě do ucha. „Brzy mi bude kručet v žaludku tak nahlas, že to přehluší všechno vyjednávání.“

„K žádnému vyjednávání dosud nedošlo,“ poznamenala Margareta. „Zatím se jen předvádějí.“

Vůdce Skotů George Keith, hrabě Marischal, pokynul svým mužům, aby otevřeli několik dubových truhlic.

„Nejlepší vlna z Vysočiny,“ prohlásil. „Stříbrné nádobí. A pro princeznu Annu sada zrcadel ve zlatých rámech. Sklo vyfoukal mistr sklář v Leithu.“

„Který utekl z Benátek,“ zamumlala Vibeke Kroasová, jež nedokázala odolat, aby všem připomněla svou cynickou inteligenci. „Skotsko je plné uprchlíků, kteří jsou v nemilosti Říma.“

„Z čehož můžeme jen profitovat,“ zašeptala Margareta zpátky. „Je to i jeden z důvodů, proč si chce král Jakub vzít za ženu Annu – aby posílil protikatolickou ligu.“

„Bral by jakoukoli nevěstu, která je schopná rodit děti,“ namítla suše Vibeke. „Jakmile bude mít dědice a ještě záložního syna, královna Alžběta ho prohlásí svým nástupcem.“

„Po tom, co dala popravit jeho matku?“ Margareta povytáhla obočí. „Spíš si dokážu představit, že vyhlásí Anglii válku, než aby se lichotil do její přízně.“

„Jenže on z ní má strach,“ poznamenala Vibeke. „Všichni Skotové se anglické královny bojí. Stejně jako většina křesťanského světa – zejména potom, co porazila španělskou Armadu.“

„Nemluvte tady o potápění lodí!“ Elline se dramaticky zachvěla.

„Možná by toho Anna mohla využít,“ nenechala se zastavit Vibeke a ignorovala Ellinino představení. „Pokud se na druhém břehu Severního moře bojí královen, třeba by se mohla naučit šířit strach také.“

Královna na tomto břehu je hrozivá ažaž, pomyslela si Margareta. Když se ale dívala na Annu, jak se usmívá na dary a bílými prsty přejíždí po zlatém rámu zrcadla, nedokázala si ji jako strašlivou vladařku představit. Abyste mohli někoho děsit, musíte zažít strach na vlastní kůži.

Konečně došlo i na hostinu. Zlatavé koláče vyzdobené dánskými lvy a skotskými jednorožci a tolik ryb, jako by se vylovila celá øresundská úžina – gravlax posypaný koprem, treska v jablečné omáčce, kapr pečený na másle. Margareta si namočila měkký bílý chléb do omáčky lesknoucí se na stříbrném talíři a snažila se polknout trpkou příchuť Ilsiných slov: Kolik chodů jsi měla k večeři? Po celý den palácem vonělo pečící se maso a vařící se omáčky, až se celý dvůr nemohl dočkat, kdy se konečně oddá hodokvasu. Teď měli všichni mastné prsty i brady, drobky ve vousech a na límcích a konverzace probíhala plnými ústy. Pouze za královským stolem se jedlo distingovaně. Žádný hlad nemohl narušit vytříbenou etiketu královny Sophie.

Elline se s chichotáním naklonila blíž. „Jeden Skot z vás po celý večer nespouští oči.“

Margareta neodolala a zadívala se směrem, který jí Elline ukázala, nicméně podmračeně zamumlala: „Měl by si dávat pozor. Jestli si toho všimne královna Sophia, bude zle.“

Zejména protože ten Skot byl opravdu hezký. Vlasy měl tmavé jak havraní křídla a krátce střižený vous lichotil silným čelistem. Margareta sledovala, jak zvedl číši ke rtům a nad jejím okrajem mu zajiskřily zelené oči – a něco v tom odlesku ji ujistilo, že se jedná o přípitek. Ale k čemu?

„To nikdy nevíte,“ přemítala Elline. „Třeba by jí další posílení spojenectví Dánska a Skotska vyhovovalo.“

Margareta sklopila zrak zpátky k jídlu. „Jak jde o dvorní dámy jejích dcer, myslím, že víme, na čem jsme.“

Během hostiny se však znovu a znovu vracela ke skotskému šlechtici a nevyslovenému příslibu v jeho očích.

Nedalo se říct, že by nikdy předtím netančila. Královna Sophia sice dvorní dámy svých dcer držela zkrátka, ale nemohla jim upřít nutnost seznámit se s případnými manžely – samozřejmě že za přísného dozoru. A tanec k tomu skýtal jedinečnou příležitost: probíhal na veřejnosti, pár musel dodržovat stanovené kroky a vzájemná součinnost netrvala déle než pár minut. Dokonce i dívky, jejichž otcové byli příliš společensky nevhodní nebo chudí nebo mrtví, aby mohli dcery vyvdat, musely tančit, když se budoucí královské nevěsty točily v kole. Etiketa si žádala, aby všichni předstírali, že tančí pro radost, a ne kvůli možným sňatkům.

A přesto, když se před Margaretou uklonil zelenooký skotský lord a pravil, že mu bude ctí, pokud si s ním zatančí, zmohla se stěží na slovo.

„Ach… bude mi potěšením,“ hlesla nakonec, zatímco v duchu hledala správná francouzská slovíčka. Skotové totiž dánsky neuměli a Dánové zase neovládali skotštinu. Během řídkých setkání tudíž obě strany volily francouzštinu.

„Výborně,“ kývl. „Jsem John Wemyss, dědic titulu Laird of Logie, a vy, pokud se nepletu, jste Margareta Vinstarová.“

Překvapeně zamrkala. „Znáte mé jméno?“

„Znalosti jsou mojí měnou,“ pravil a natáhl k ní ruku, „a tu utrácím moudře.“

„Myslíte, že si mě koupíte?“ odsekla, dříve než stačila ovládnout myšlenky. Léta se učila vyjadřovat výhradně s povolnou zdvořilostí a teď tu štěká jako fena. Za to ale může Ilsa. To ona ji vždy připraví o rozvahu a klid.

Wemyss ale nevypadal ani uraženě, ani omluvně. „Vaše cena je mimo mé možnosti. Ale možná si mohu dovolit vás bavit během tance.“

„Vskutku možná.“ Přijala jeho pravici – a spolu s ní i výzvu.

Tančila se allemanda, pomalá, kultivovaná, s mnoha příležitostmi držet se za ruce – nebo se vůbec nepouštět. Náhle ji vyplašila neblahá myšlenka. Bojí se Wemysse? Měla by mít strach?

Hudba se začala vinout v hedvábných tónech a Wemyss se uklonil. Rovněž Margareta se musela uklonit a dovolit nohám poddat se melodii. Myslí však zůstávala ve střehu. Když vykročili vpřed a on jí sevřel ruce teplými, pevnými prsty, hledala bezpečné téma k rozhovoru. „Líbila se vám hostina?“

Zelené oči mu ožily tichým pobavením. „Velmi.“

Během večeře z ní v zásadě nespouštěl zrak, a tak si netroufala u tématu déle zůstávat. „Je vaše kuchyně hodně odlišná od té naší?“

Rty se mu zachvěly, jako by potlačoval smích. „Ano. Ve Skotsku se živíme výhradně ovsem a haggisem.“

„Haggisem?“

Tentokrát se zasmál a Margaretu napadlo, proč by se měla bát někoho s tak příjemným hlasem? „Nuže, vlastně je to také oves. Převážně.“

„Škádlíte mne?“

„A vám se to nelíbí?“

Zaváhala a zamyslela se. Žila u dvora dlouhé roky, ale zažila nějaké škádlení? Tedy kromě Ilsy. Jenže sestřiny vtipy časem vyprchaly a změnily se v jízlivé posměšky. Vibeke se před ní předváděla s nadřazenou inteligencí a Elline se jen zkušeně přetvařovala, ale dobrosrdečné škádlení? „Moc o tom nevím, tudíž se nemohu zatím rozhodnout.“

„Třeba vám s tím pomohu.“ Otočil ji v kruhu. „Cožpak vás Ilsa nikdy neškádlila?“

Zalapala po dechu a ztratila rytmus. „Odkud znáte Ilsu?“

„Říkal jsem vám přece, že znalosti jsou moje měna,“ poznamenal, „a hodlám díky nim velmi zbohatnout.“

„Setkal jste se s ní ve Skotsku?“ Znovu ji otočil, takže mu neviděla do tváře. „Jak? Proč?“

„Setkala se s několika… společníky mých společníků.“

Nemohla jen tak odejít. Nehodlala mu dát najevo, jak moc ji vyvedl z míry. Jestli Wemyss zná Ilsu – nebo ví, jaké úklady Ilsa strojí…

„Zakopněte.“

„Cože?“

„Tanec se chýlí ke konci, ale musíme si ještě promluvit. Potřebuji, abyste klopýtla, a já vás mohl odvést ke křeslu, dvorně oprašovat a omlouvat se, že jsem vás zranil.“

„Ale…“

„Důvěřujte mi, Margareto.“

Důvěrnost křestního jména, sebejistota v jeho hlase – a dychtivá dívčí část její duše, která se chtěla přimknout k hezkému muži. „Věřím vám,“ hlesla.

A zatím netušila, jestli lhala, nebo ne.

Loutny zahrály crescendo, melodie viol vystoupala do výšin a tanečníci se naposledy zatočili.

„Teď.“

Zamotala si nohu do sukní, naleštěné parkety zapraskaly pod úderem kolene a Margareta nefalšovaně vykřikla bolestí. Tanečníci se na ni zadívali s netrpělivým soucitem, dychtiví po dalším tanci. Margareta spatřila Annu, jak si zakryla ústa a nabádá svého tanečního partnera, hraběte Marischala, aby šel její dvorní dámě pomoct. Tohle však byla oslava Anniných zásnub a Margareta nemohla upoutat její pozornost – nebo královny Sophie.

Hrabě Marischal ale chlácholivě poplácal Annu po ruce a odváděl ji pryč. Vyměnil si přitom pohled s Wemyssem, nebo ne? Margareta nevěděla, co si o tom má myslet. Bolest a vlastně celý večer ji mátly.

„Nečekal jsem, že do toho vystoupení vložíte tolik obětavosti,“ zašeptal jí Wemyss do ucha. Sklonil se, vzal ji kolem ramen – nemohla si nevšimnout, jak širokou má hruď, bylo to příjemné – a zvedl ji, jako by se jednalo jen o další taneční kreaci. Dvořané si za nimi začali cosi šuškat, ale dříve než kvůli tomu zčervenala, Wemyss ji usadil do tichého kouta, zraněnou nohu podepřel stoličkou, do jedné ruky jí dal sklenici vína a do druhé marcipán.

„Děkuji.“ Margareta se vrátila ke zdvořilé konverzaci, jako by na parketu padala běžně.

Wemyss si odfrkl. „Jelikož jsem za vaše zranění spoluzodpovědný, nemyslím, že je vděčnost namístě.“

„Proč jsem to udělala?“

Zvláštně na ni pohlédl. „Zvolila jste si to.“

„Jelikož jste mi řekl, že bych vám měla důvěřovat – nezasloužím si vědět proč?“

„Vaše modřiny vám to právo dávají, i kdyby mě čest a zdravý rozum k tomu nenutily. Zasloužíte si vědět pravdu – nebo alespoň něco z ní.“

„Něco?“

„Není bezpečné vědět všechno. Dokonce ani já nejsem tak bohatý.“ Přitáhl si k ní svoji stoličku blíž a ještě víc ztišil hlas. „Dvě ženy, které máte ráda, jsou v nebezpečí.“

Víno jí náhle ztrpklo na jazyku, jako by se napila krve. „Kdo? V jakém?“

Zkoumavě se na ni zadíval, jako by se rozhodoval, kolik toho má odhalit. „Ne všichni Skotové tento sňatek schvalují. Někteří si přejí, aby se král Jakub nikdy neoženil.“

„Ale králové se musí ženit. Vždyť kdo by si nepřál, aby Skotsko mělo jeho dědice?“

„Každý Skot, který si dělá nároky na trůn. Naši bývalí králové zplodili tolik bastardů a legitimních potomků, že polovina naší šlechty má dost královské krve na to, aby toužila vystoupat výš.“

„Ale…“ Margareta se zadívala přes sál na princeznu tančící ve svitu voskovic. „Anně ale neublíží, že ne?“

Wemyss odpověděl jemně, nicméně obsah tomu nemohl být vzdálenější: „V celé historii nenajdete vladaře, který by neměl ruce od krve. Nejnebezpečnější nepřátelé jsou však ti, kteří zajistí, aby se kvůli nim ušpinil někdo jiný. Proto si vaše sestra musí dávat pozor. Stejně jako vy.“

Perly se zaleskly jako dešťové kapky, podpatky panovačně zaklapaly. Před nimi se objevila královna Sophia a po jejím boku zamračená Elline. „Pane Wemyssi, děkuji, že jste se postaral o moji schovanku, ale slečna Skinkellová odvede slečnu Vinstarovou do jejího pokoje. Vaši krajané se již jistě nemohou dočkat, až se k nim připojíte.“

Zde byl každý odpor marný. Margareta se jen dívala, jak se Wemyss uklonil a zmizel v davu, a pak se nechala od Elline odvést pryč.

4. KAPITOLA

Skotsko

David Seton se znovu díval na Geillis.

Zpočátku se ho snažila ignorovat, jako kapky deště protékající doškovou střechou, které tě v noci probouzí. Bývají studené, protivné, a pokud s nimi něco neuděláš, zesílí a přinesou s sebou hnilobu. Stejné to bylo i s pohledem radního, který Geillis cítila v zádech, když přehazovala mokrá prostěradla přes rozmarýnové keře. Pronikal jí živůtkem, když se natahovala nahoru, aby naolejovala kožené tapety. Přejížděl jí po obnažených zápěstích, když mu nalévala víno k večeři.

Co s tím mohla dělat? Nic. Byl městský radní. Urozený pán. Děvčata jako Geillis, která nemají manžela, otce nebo bratry, musí něco takového snášet pořád a pořád a pořád. Zvažovala, že si postěžuje paní Katherine, ale cožpak manželka chce slyšet o nemravných pohledech svého muže, natožpak aby nabídla pomocnou ruku? Kromě toho Setonova žena byla stejně nedostupná jako labuť. Plula domem, občas něco utrousila, jindy služebnictvo tiše varovala téměř neznatelným zakloněním krku.

„Je Moscropová,“ pošeptala jí kuchařka Jeanie přes prskající pečené vepřové den poté, co Geillis nastoupila. „Seton má sice urozené jméno, ale peníze pocházejí od ní a její kupecké rodiny, kterých se ten skandál nikdy nedotkl.“

„Jaký skandál?“ chtěla vědět Geillis, již tvarování pečiva bavilo mnohem méně než klevety o zaměstnavatelích.

A Jeanie se nenechala prosit. „Starý lord Seton pomáhal královně Marii utéct z Anglie potom, co musela abdikovat. Stál při ní, i když ho kvůli tomu poslali do vyhnanství.“

Geillis začala vyřezávat listy. „A proto král Jakub nemá Setonovy rád?“

„Tak úplně ne – starý lord je mrtvý,“ vysvětlovala Jeanie věcně. „Ale bratranec našeho pána, současný lord Seton, se musí snažit mnohem víc než ostatní, aby krále o své věrnosti přesvědčil.“

„Proč? Královna Marie je už dva roky v Pánu – nikdo jiný, ke komu by se mohl přiklonit, tu není.“

„Ale je!“ lišácky se usmála Jeanie. „A zatímco lord Seton usilovně vystupuje jako nejvěrnější poddaný, zbytek klanu může být potajmu věrný méně.“

Geillis sklouzl nůž, až se málem řízla. Kriste na kříži, do jakého domu ji to Agnes poslala? Jeanie mluví o pobuřování, dokonce velezradě – to se dočista zbláznila, že tohle vykládá úplně neznámým lidem, jako je Geillis?

„To by se paní Katherine nelíbilo,“ namítla Geillis a snažila se zachovat klidný tón.

Jeanie hodila pár odřezků vyčkávající kuchyňské kočce. „Takoví jako ona bývají nejhorší. Vypadá sice jako led a mramor, ale co má pod tím? Dýky a jed.“ Zvedla bylinkový košík a zamířila ke dveřím. „Nemyslím, že bys ode mě potřebovala slyšet nějaká varování, ale dávej si na oba pozor. Jeho uvidíš, jak se blíží, ale ji ani náhodou. Zapíchne tě dřív, než si jí všimneš.“

Když Jeanie vyšla do zahrady, Geillis se zamyšleně zadívala na dveře. Ještě nikdy ji útěk tak nelákal.

Jenže neměla kam utéct.

Kdyby nebylo Agnesiny výuky, Geillis by zešílela.

Každou neděli po mši se Agnes objevila na zadní cestě vedoucí do Setonova domu. Občas jela na své klisně, občas šla pěšky a opírala se přitom o silnou hlohovou hůl. Paže mívala netrpělivě založené. Geillis ji v kostele nikdy neviděla. Nejspíš navštěvovala bohoslužby někde blíž ke svému domu – jestli tedy vůbec někam chodívala. Geillis si nedokázala představit, že by Agnes v klidu naslouchala kázání, aniž by kněze upozorňovala na chyby.

Jakmile Geillis zahlédla porodní bábu, spěšně se rozloučila s Jeanie a ostatním služebnictvem, kterým to nijak nevadilo, a připojila se k ní. A Seton se díval. Napoprvé si myslela, že jí přikáže, aby se vrátila do domu. Místo toho přejel pohledem k Agnes a něco mezi nimi problesklo, snad výzva. Pak podrážděně sevřel rty a odjel, jako by Geillis a Agnes nebyly o nic zajímavější než husy pasoucí se na okraji cesty.

„Doufejme, že ti kázání nezatemnilo mozek,“ říkávala Agnes, „protože dnes se toho musíš hodně naučit.“

Občas se toulaly po loukách svažujících se k vrcholkům útesů, jindy putovaly po březích říček, které postupně mohutněly v řeky, až se nakonec vlily do moře. Agnes tu a tam náhle zastavila u nějaké byliny a kývla na Geillis.

„Copak je to?“

„Řebříček,“ odpovídala Geillis. „Vojenská bylinka. Dobrá na nachlazení a horečky.“

„A také na porody. Říká se jí vojenská, protože zastavuje silné krvácení.“ Agnes vždy doplňovala, co Geillis pozapomněla. Občas se Geillis musela kousnout do jazyka, aby se neosopila na jediného člověka, který se k ní za dlouhé měsíce choval laskavě. Většinou si novou znalost šeptem několikrát opakovala, aby si ji zapamatovala. Zapřísahala se, že v budoucnu využije při porodu všechno, co se naučila, aby už žádná další žena nemusela tolik trpět jako Bridget.

Jindy Agnes vedla klisnu do nejrůznějších obydlí. Navštěvovaly jak chalupy s rašelinovými střechami, tak impozantní štítové domy v samém srdci Haddingtonu. Ať už ale byl jejich pacientem kdokoli, Agnes trvala na tom, aby si Geillis schovala všechny volné vlasy pod čepec, otřela si šmouhy z obličeje a zkontrolovala nehty. „Jak by nám mohli věřit, že se postaráme o jejich vnitřky, když bychom neměly upravený zevnějšek?“ Svatá pravda. S odřeninami na rukách po praní však Geillis nic nenadělala.

Dnes zavítaly do malého domku v Prestonpans. Někomu by nesedl kyselý pach krve a piva, prosycený odérem moře a ne právě čerstvého ranního úlovku, ale Geillis si na pobřeží vždy vzpomněla na otce. Zato Agnes, jež trávila dlouhé dny nad shnilými zuby, podezřelou stolicí a rodícími ženami, vnímala zápach jako něco, co musí vykurýrovat. Proto ani jedna nekrčila nos, tedy, dokud se nedostaly až ke dveřím.

Z křivého komína stoupal kouř. Vachrlatým oknem s rozbitou okenicí Geillis ucítila puch příliš staré sleďové omáčky a za ním zatuchlý pot a nasládlou hnilobu – nezaměnitelné odéry nemoci.

Geillis se snažila nerozkašlat. V krku však měla sucho, hruď se jí svírala, a tak si nemohla pomoct. Čekala, že ji za to Agnes pokárá – nebylo správné, aby nemocným dávaly najevo, že jsou jim odporní –, ale Agnes vadilo něco jiného. S pevně staženými rty zaklepala na dveře, a aniž počkala na svolení, vstoupila.

„Hej! Nemůžete si sem jen tak vlézt…“ Nevrlý nesouhlas ale přerušil úporný kašel, který svoji oběť na stoličce přinutil se zkroutit do klubíčka.

Nebyl to starý muž, i když tak vypadal. Tvář měl zbrázděnou hlubokými vráskami člověka, který celý život pracoval venku a po celou dobu se mračil. Ačkoli byl zachumlaný do deky z koňských žíní, pod papírovou kůží byl zjevně vychrtlý až na kost. V otlučeném kotlíku nad ohněm bublala ta páchnoucí omáčka a muž si k vaření přitáhl stoličku, co to šlo, aby přitom nepodpálil deku.

„Kdybych čekala, až mi otevřeš, trčela bych venku do Soudného dne,“ prohlásila rázně Agnes a hned začala dávat věci do pořádku: ustlala postel, přes sýr ležící na vratkém stole přehodila utěrku a odehnala mouchy. „Nuže, Roberte Dixone, co mi o sobě povíš?“

Dixon se pod dekou ošil, a zatímco hledal výmluvy, zadíval se na Geillis. „Kdo je to? Jako by nestačilo, že sem vtrhnete, jako by to tu bylo vaše, ale ještě s sebou vedete tuhle povětrnici?“

„To je moje učednice, Geillis Duncanová,“ podotkla Agnes. „A tímhle nikoho neošálíš, Roberte Dixone. Jen se vymlouváš, abys nemusel přiznat, že ses mými radami vůbec neřídil, viď?“

„Radami,“ zabrblal Dixon a rozzlobeně zamíchal rybí omáčkou. „Spíš rozkazy. Ženská nemá právo sekýrovat chlapa.“

Geillis letmo pohlédla na Agnes. Bude mu dál pomáhat i přes jeho nevděčnost?

„Co ta střecha,“ peskovala ho Agnes. „Ani jsi na ni nesáhl, co?“

„Nemůžu,“ namítl nevrle. „Bolí mě hrudník.“ A aby svá slova potvrdil, otřásl se kašlem.

„Hrudník ti ale nijak nebránil v uplynulých deseti dnech si jít pětkrát zaflámovat až do rozednění s Johnem Fianem, že? Ani při plácání Bessie Thomsonové po zadku, kdykoli ti přinesla tvaroh z mlékárny. No jen se na sebe podívej. Dům je plný kouře, stejně jako tvoje plíce, a ty mi tu namlouváš, že mé obklady nezabírají? Styď se, Roberte Dixone. Tvá Mary by se zhrozila, kdyby viděla, v jakém chlívku musí její dítě žít.“

Dítě? Geillis vyděšeně strnula. Kdepak je – on, ona? Ta hromádka pod dekou je na děcko moc malá – tam by se neschoval ani párek králíků.

Pak se ale deka pohnula a vynořilo se něco bledého. Ruka. Geillis se okamžitě vydala přes stísněnou místnost a téměř nevnímala shnilý rákos, který jí klouzal pod botami. Klekla si k dítěti, vzala ho za droboučkou ručku a zamumlala: „Všechno bude v pořádku.“ Věděla, že lže. Chlapci nemohlo být víc než tři roky, nebo alespoň tak vypadal. Čelo měl zbrocené potem a víčka se mu chvěla horečkou. Sáhla do vaku, který teď nosívala všude s sebou, vytáhla čisté hadříky a začala mu otírat obličej. Studená voda by pomohla, ale pochybovala, že by v zatuchlé chatrči nějakou našla.

Za jejími zády Agnes nepřestávala Dixonovi spílat a všechny hloupé námitky rázně odmítala. „Můžu ti dát tucet obkladů a lektvarů, ale nebudou účinkovat, dokud neopravíš střechu a tenhle brloh neuklidíš.“

„Nemůžu,“ mumlal Dixon. „Ne s tím kašlem. Říkám vám…“

„Za kašel si můžeš sám. Celé dny dřepíš v kouři, bafáš z fajfky, tak co čekáš? Že ti zázrakem začne do plic proudit andělsky čistý vzduch? Jsi dospělý člověk, žádné dítě, tak si nevymýšlej takové nesmysly.“

„Ale…“

„Dost!“ okřikla ho Agnes zostra, jako by zlomila klacík o koleno. „Chceš se udusit? Chceš, aby tvůj kluk kašlal tak, až se utopí ve vlastních hlenech a krvi? Protože to se přesně stane, pokud se nevzpamatuješ. Oprav střechu, nebo oba umřete dřív, než skončí další zima. Rozumíš?“

„Nejsem pitomec,“ zabrblal Dixon do koňských žíní.

„Tak se tak přestaň chovat. Znám kočky, které mají víc rozumu, ropuchy, které se líp starají o své mladé! Ty jsi jen ubohá náhražka člověka. Jsem z tebe naprosto znechucená.“

Dítě zakňouralo. Zkoušelo se překulit, ale bylo příliš slabé. Geillis mu opatrně upravila přikrývku a jednou rukou ho zvedla, aby pod ním mohla uhladit slámu. Chlapec téměř nic nevážil, jeho ramenní lopatky ji píchaly do paže. Nenapadlo ji, že by ještě dokázala někdy někoho litovat.

Možná by bylo lepší, kdyby Agnes rozzlobeně odešla. Třeba by se Dixon začal řídit jejími radami. Místo toho se mračila na muže tak dlouho, dokud se neodvrátil, a pak se začala přehrabovat ve své brašně. Když znovu promluvila, hlas jí zněl jako obvykle klidně a nepřipouštěl diskusi. „Tenhle obklad ti teď dám na hrudník a na zítra ti připravím další. Tenhle lék ti uvolní hleny. Čerstvý vzduch by byl samozřejmě nejlepší, ale lepší něco než nic.“

Zůstaly v chatrči několik hodin. Vycpaly matrace čistou slámou a vyprášily deky. Geillis uvařila ječný vývar a chlapec dokázal sníst tři plné lžíce. Agnes vymetla starý rákos a rozmístila na podlaze nový. Pokud byste přimhouřili obě oči, místnost nakonec vyhlížela docela slušně.

Cestou domů seděly obě obkročmo na klisně a kotníky jim hladily divoké květy podél cesty. „Stejně to k ničemu nebude,“ poznamenala Agnes.

Geillis její otevřenost zarazila. „Jak to můžete vědět? Možná…“

„Neposlouchá od chvíle, kdy mu jeho matka navykládala, že je nejhezčí z chlapců a vyroste z něj skvělý mužský. Možná kdyby mu to neříkala tak často, byla by to i pravda. Místo toho se z něj stal tvrdohlavý, sobecký zmetek. S tou střechou mu to melduju už dva roky. Jestli mě neposlechne, odnese to ten jeho kluk.“

Všechno konstatovala tak chladně, a Geillis doufala, že z ní nepromlouvá krutost, ale únava. Hlavu si o zeď můžete rozbíjet jen tak dlouho, dokud vám z ní nezačne téct krev.

„Dá se s tím něco dělat?“

„Nic,“ odpověděla Agnes, a ačkoli hlas neprozrazoval žádnou emoci, pohladila kobylku po šíji, jako by potřebovala cítit teplou, živou bytost.

Geillis skousla ret. „Ale potom… proč jsme tam jely? Proč jsme marnily čas?“

„Říkáš, že péčí o nemocné marníme čas?“ opáčila Agnes suše, ale ne zlostně.

„Ne! Jen… kolem nás je tolik nemocných lidí. Tolik bolavých, kteří potřebují pomoc – a kteří za ni budou vděční.“

„Neděláme to kvůli vděčnosti.“

„Ale neměli bychom pomáhat těm, kteří se uzdravit chtějí?“

„Kdybychom to dělaly, skončila bych o žebrácké holi.“

„Jenže potom nic nezměníme! Toho malého chlapce můžeme zachránit jen tehdy, pokud ho tomu budižkničemovi sebereme.“

„Co ti dává právo brát děti jejich rodičům?“ napomenula ji Agnes a zamračila se. „Kromě toho, co myslíš tím, že nic nezměníme? Možná ti to připadá jako maličkost, ale držet za ruku umírající ženu je cennější než hromada šperků. Nejprostší laskavost, chladivý obklad, slova útěchy – pro nemocného to znamená všechno na světě, připomíná mu, že je člověk, o kterého se někdo zajímá, kterého má někdo rád. Pro tohle to děláme. Pomáháme ostatním. Nejsme tu proto, abychom jim dávaly do pořádku jejich životy, ale abychom je léčily.“

„Ale vy se o to pokoušíte. S Dixonem. Snažila jste se.“

„Ano, ano.“ Agnes mlaskla na kobylku a zamířily k Tranentu. „Já už jiná nebudu. Stará hubatá bába.“

Jenže tak to nebylo. Pokud Geillis pominula její praktickou stránku a statečnost, byla si jistá, že Agnes se o blaho svých pacientů opravdu zajímá.

„To zní –“ Geillis nedokončila. Jako armáda.

„Ale…“

Table of Contents

PROLOG

ČÁST I.

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA