IKAR

Hana Whitton

František Palacký – Aristokrat českého ducha

Copyright © Hana Whitton, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5537-7

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

Nad příběhem Františka Palackého – aristokrata českého ducha

PODĚKOVÁNÍ

Mé upřímné díky za pomoc při vyhledávání pramenů a ověřování faktů patří: Mgr. Pavle Adamcové, starostce Hodslavic, Dagmar Buddeusové, Václavu Macháčkovi-Riegrovi ze zámku Maleč, PhDr. Vandě Marešové z Památníku F. Palackého a F. L. Riegra, Viole Somogyi, Lence Šíchové, PhDr. Jaroslavu Zezulčíkovi, kastelánu zámku Kunín, a v neposlední řadě mému manželovi Paulovi.

Hana Whitton

KAPITOLA PRVNÍ

Počátek cesty

„Když farao lid propustil, nevedl je Bůh cestou směřující do země Pelištejců… Vedl jej oklikou, cestou přes poušť k Rudému moři…“

František dychtivě přelétl očima další řádky, aby se dozvěděl, jak to s tou výpravou k Rudému moři probíhalo dál.

Věděl to sice, protože pasáž z Bible o Mojžíšovi a vyvedení jeho lidu z područí, která se mu líbila, četl už poněkolikáté, ale pokaždé s napětím čekal, jak to s tím dobrodružným putováním přes poušť k moři dopadne.

Vzhlédl na okamžik od věkem zažloutlé stránky.

Tady, v rodných Hodslavicích, moře neměli, protékal tudy jen potok Zrzávka. A ani poušť tu nebyla, za vesnicí se táhly zelené louky a žírné lány, za nimiž bylo vidět úpatí Beskyd.

„Františku! Kde zase vězíš? Slíbils mi přece pomoc!“ dolehlo k němu ze dvora.

František si povzdychl. Staršímu bratru Jurovi dnes pomoc opravdu slíbil, jenže teď se nedokázal odtrhnout od sice známého, a přesto i nadále strhujícího příběhu.

Potom se opět rozhostilo ticho. Rušily je pouze známé, příjemně povědomé zvuky. Cinknutí řetězu v chlévě, vzdálené rachocení projíždějícího žebřiňáku, tichá písnička, kterou si jeho matka Anna zpívala při práci.

František přejel prstem po léty zažloutlé stránce rodinné Bible Palackých. Přečetl ji už celou. Význam mnohého mu sice dosud unikal, avšak tajemství ukryté za slovy ho lákalo o to víc.

A pak se znovu ozval Jurův sytý hlas, ryčný jako polnice, nyní už pohněvaný. „Františku! Tak kde jsi?“

František s dalším povzdechem jen nerad zaklapl objemný svazek.

Chvilku sledoval, jak v zlatém slunečním pruhu, který se do místnosti vloudil oknem, tančí drobná rozvířená zrnka prachu.

Nakonec Bibli uložil k ostatním knihám, které otec přechovával na polici ve velké světnici, jež mu zároveň sloužila jako učebna.

Otec Jiří Palacký se sice vyučil krejčím, ale v životě si vytkl vyšší cíle. V nedalekém Novém Jičíně si doplnil vzdělání, aby mohl po vydání císařského tolerančního patentu zaručujícího svobodu křesťanského vyznání získat místo evangelického učitele.

Ve svém snažení uspěl a v domě, který si v Hodslavicích později, nějaký čas po svatbě, postavil, zřídil pro evangelíky školu.

Představovala ji právě tato jediná, byť velká světnice.

František už na nic dál nečekal a vyběhl na zápraží, protože nechtěl, aby na něj bratr musel déle čekat. Nemínil si Juru ještě víc pohněvat.

Ploché kameny úzkého chodníčku táhnoucího se podél chalupy byly vyhřáté sluncem a příjemně mu polaskaly bosá chodidla. Ve chvíli se ocitl na dvoře, kde nerovné dláždění obrůstala mateřídouška.

„Pospěš si, Františku! Jura na tebe už čeká!“ křikla na něj starší sestra Nanda. „Zaslechnout to Jurovo úpěnlivé volání otec…“

Nanda nemusela dodávat víc.

Jiří Palacký, to byla autorita, jíž se v rodině neodvažoval odporovat nikdo, ba ani matka ne. Byl přísný a neústupný, ale vždy spravedlivý. A o rodinu, jejíž blaho mu na srdci leželo především, se obětavě staral.

Vtom se na nádvoří přihnal Jura.

„No to je dost!“ přivítal Františka. A potom zamířil k nízké brance vedoucí do polí.

Vykročili pak společně na polní cestu klikatící se mezi loukami. V hlubokých nerovných kolejích, které v ní vyhloubily žebřiňáky, se jako stříbrná zrcátka leskly kalužiny svědčící o nedávném dešti. Stvoly čekanky obsypané bledě modrými květy ji lemovaly jako titěrný živý plot.

Zanedlouho se před nimi v zapadajícím slunci zatřpytila vodní plocha.

„V dáli už vidím moře!“ zvolal František, který dosud žil v zajetí příběhu, z jehož četby ho Jura vytrhl. „Tudy povede cesta z područí!“ dodal a ukázal k obzoru.

Jura si bratra změřil pátravým a tak trochu ustaraným pohledem. „Ach, Františku! Jediné, co se dá v dáli vidět, je hladina Zrzávky, za ní pole a na něm naše krávy. A co má znamenat ta cesta z područí? To máš určitě z těch knih, ve kterých pořád ležíš! Řekl bych, že to se čtením přeháníš!“

Odmlčel se a znovu se zahleděl směrem, kterým ukazoval František, jako by se chtěl přesvědčit o pravdivosti svého tvrzení.

Nemýlil se. Na hladině Zrzávky dohasínaly sluneční paprsky a na poli v dálce se poklidně pásly krávy. Po nějakém moři tam nebylo ani památky.

„Schválně, kdo bude na poli první!“ křikl místo dalších úvah na bratra a vyrazil vpřed.

František si povzdychl. Jeho vidina se rozplynula. A tak se raději rozběhl za Jurou.

Sen o vyvedení národa z područí byl zapomenut.

Avšak pouze pro tuto pomíjivou chvíli.

Anna Palacká se zadívala na svého manžela Jiřího sklánějícího se nad šitím. Přes den učil v evangelické škole a po večerech si přivydělával, jak se jen dalo, aby uživil rozrůstající se rodinu. Jako vyučený krejčí nemíval o práci nouzi.

Dokončil nyní poslední steh, přidržel si před sebou přešitý kabát a znaleckým pohledem své dílo zhodnotil.

„Je jako nový,“ prohlásil po chvíli spokojeně. „Našemu sousedovi ještě dobře poslouží. Co myslíš?“ S těmi slovy pohlédl na Annu, co ona na to.

Usmála se na něj a přikývla na souhlas. Zpozorněla však, neboť Jiřímu vyčetla z tváře, že s ní chce mluvit o něčem jiném než o zdařilém krejčovském díle. Nebývalo jeho zvykem radit se s ní příliš. Jako hlava rodiny rozhodoval o všem sám a poté vydával příslušné příkazy. Tak se to přece v řádné rodině slušelo.

Jiří se zahleděl oknem na ztemnělou hodslavskou krajinu.

Bylo dosud léto, ale dny se začínaly krátit jako neodbytná předzvěst blížícího se podzimu. Měl tyhle pozdní večery rád – když se děti uložily ke spánku a všude se rozhostilo ticho poklidné hodslavské noci.

„Když jsem přednedávnem vezl dřevo do pivovaru v Kunvaldu, mluvil jsem se sládkem Johannem Wernerem,“ začal po chvíli opatrně.

Odvoz dřeva do nedalekého kunvaldského pivovaru byla vedle krejčovství a úřadu písaře, který v Hodslavicích zastával, další možnost, jak si přivydělat.

Anna zpozorněla ještě víc. Podobné úvody, u Jiřího neobvyklé, nevěstily nic dobrého.

O manželově povozničení a cestě s nákladem dřeva do Kunvaldu přece věděla, stejně jako o jeho setkání se sládkem Wernerem, který patřil k jeho stálým zákazníkům.

„A co nového ses od něj dozvěděl tentokrát?“ zeptala se opatrně.

„Mluvili jsme hlavně o kunvaldské škole,“ odpověděl Jiří.

„O té, kterou založila Její hraběcí Milost Marie Walpurga?“ pokračovala Anna ve vyptávání.

Kunvaldská vzdělávací instituce byla proslulá. Osud její kultivované zakladatelky Marie Walpurgy Truchsess-Waldburg-Zeil byl pohnutý.

Hraběnka Walpurga mohla být bohatá, štěstí jí to však nepřineslo. Děti jí jedno po druhém zemřely, až jí zůstal jediný syn. Ne však na dlouho. Po rozpadu Walpuržina zpočátku harmonického manželství si ho otec odvezl na své panství ve Švábsku.

Tragické události Walpurgu sice zdrtily, dokázala je však proměnit v něco přínosného – založila školu pro děti nemajetných rodičů, a to pro chlapce i dívky bez rozdílu vyznání. Její vzdělávací ústav vycházející z nejnovějších pedagogických poznatků si rychle získal zasloužený věhlas.

Pro velký zájem nebylo však zrovna snadné se na tuto školu dostat.

„Ano, o té,“ přikývl Jiří. „Oba víme, že náš František je sice mladší než většina mých žáků, znalostmi je však převyšuje. Je výjimečně nadaný, a to je vzácný dar, který nesmí přijít nazmar.“

Jiří krátce pohlédl na manželku, aby zjistil, co si o tom myslí ona.

Anna mu napjatě naslouchala, ale v očích se jí vedle souhlasného porozumění zračil i stín jakéhosi smutku. Tušila, kam manželova slova směřují.

„Jak sama víš, v naší učebně se někdy sejde na sedmdesát žáků. Za takových podmínek se nemůžu jednotlivcům, a tedy ani Františkovi, věnovat tak, jak bych chtěl,“ pokračoval Jiří. „František musí přestoupit na jinou školu, která mu poskytne vyšší vzdělání.“ Vyhnul se výrazu lepší. Vzdělání ve své hodslavské škole za dobré považoval. „Usoudil jsem, že se mu v Kunvaldu dostane odpovídajícího vzdělání. Je navíc nutné, aby se naučil pořádně německy. S těmi několika slovíčky, která pochytil, se daleko nedostane.“ To byla smutná pravda, kterou si jen nerad přiznával.

Česky se mluvilo doma, ale na úřadech zase německy. Němčina se stala jazykem měšťanů a honorace vůbec. A chtěl-li to člověk někam dotáhnout, pak se bez němčiny, a samozřejmě také bez latiny, neobešel. V sousedním Novém Jičíně se dalo česky domluvit jen stěží.

„Jak už jsem řekl, náš František musí nastoupit do zámecké školy v Kunvaldu,“ zopakoval, jako by o tom chtěl přesvědčit sám sebe.

„To je jistě dobrý nápad, ale… každý přece ví, že dostat se tam není snadné,“ namítla Anna. Také ona si přála, aby se Františkovi dostalo toho nejlepšího vzdělání. I ona viděla, jak nadaný její syn je. A Kunvald zase nebyl tak daleko – ovšem přesto se o něj strachovala. Vždyť mu je teprve devět let. Hlavně však – nedovedla si představit, že František odejde z domova. Byla by nejraději, kdyby zůstal ještě nějaký čas v Hodslavicích.

„Snadné to opravdu není,“ souhlasil s ní Jiří. „I to jsem probral se sládkem Wernerem. Nejlepší podle něj bude, nastoupí-li František nejprve do vesnické školy v Kunvaldu a pak přejde do té zámecké vedené hraběnkou Walpurgou. Učitelé ze zámecké školy prý působí i v té vesnické, a tak věřím, že si povšimnou Františkova nadání.“

„Máš jistě pravdu…“ Anna se poté nadlouho odmlčela. Nakonec dodala: „Kunvald sice není daleko, ovšem měli bychom mít na paměti, jak neklidná je doba. Války s Napoleonem neskončily. Zapomněls snad na bitvu u Slavkova? Jsou tomu pouhé dva roky, co k ní došlo! Neměli bychom s Františkovým odchodem přece jen počkat? Poslat devítiletého chlapce do světa právě teď není zrovna bezpečné.“

Anna už pohlédla několika svým dětem do hrobu. Toužila se tomu v budoucnu vyhnout.

Jiří upřel na jindy tak poslušnou manželku překvapený pohled. Takhle ji neznal. Pravdou však bylo, že ohlas bitvy u moravského Slavkova ještě zdaleka nedozněl. Říkalo se jí Bitva tří císařů, protože se tu střetli císaři Napoleon, František I. a ruský car Alexandr I.

„Války byly a budou, Anno,“ řekl posléze. „To by se také našemu Františkovi řádného vzdělání nemuselo dostat, kdybychom čekali na jejich konec.“

Anna na ta slova pouze mlčela.

„Od té bitvy uběhly už dva roky,“ pokusil se ji tedy Jiří uklidnit.

„Od té bitvy uběhly teprve dva roky,“ opravila ho Anna důrazně. „A válka dosud neskončila!“

„To je sice pravda,“ přitakal poněkud neochotně Jiří, „ale jak už jsem řekl, byl by hřích promarnit Františkovo nadání.“

„Máš pravdu,“ hlesla Anna ztěžka. Zahleděla se upřeně na manžela, ten však očima neuhnul. „Připozdívá se,“ vypravila ze sebe nakonec. Zvolna vstala a zamířila do malé světnice, která jim sloužila jako ložnice.

Věděla už dávno, kdy je třeba ustoupit.

František přelétl pohledem rozlehlý čtverec novojičínského náměstí, obvyklé místo vyhlášených trhů, jemuž dominoval Mariánský sloup. Lemovaly je výstavné starobylé domy, které vypovídaly o bohatství novojičínských měšťanů. Jeden z nich prý patřil zámožným příbuzným z matčiny strany.

Cesta do Nového Jičína měla sice k putování k Rudému moři, o němž si tak rád četl, daleko, přesto mu připadala jako výprava do jiného světa.

Město na něj při každé návštěvě náležitě zapůsobilo. Nedokázal se přitom nicméně zbavit dotírajícího pocitu, že on do prostředí dávajícího najevo tak okázale bohatství nepatří.

Možná k tomu přispěly zazobané novojičínské měšťky, které v doprovodu služek na trh s oblibou chodívaly. Ty dovedly dát hodslavským trhovcům Jurovi, Nandě a Františkovi najevo, kde je jejich pravé místo. Mluvily navíc německy, což ve Františkovi ten pocit nepatřičnosti ještě znásobilo.

František spolu s Jurou a Nandou chodívali na novojičínský trh pravidelně – prodávali tu lesní plody, maliny, jahody a houby, které nasbírali v hodslavských lesích. Výtěžek z prodeje představoval nezanedbatelný přínos nejen pro domácnost Palackých, ale také pro malé prodavače. Směli si totiž něco málo z utržených peněz ponechat.

Dnešní trh pro ně začal šťastně – jeden z hodslavských sousedů, který měl cestu do Nového Jičína, je svezl na žebřiňáku. Uvítali to.

Z Hodslavic to sem sice zase tak daleko nebylo a oni byli zvyklí chodit všude pěšky, ale plné košíky byly těžké a pořádně se pronesly. Matka košíky vyložila velkými křenovými listy, jahody však nasypala do kornoutů, aby se cestou nepomačkaly.

Jura, který jako nejstarší jejich výpravu vedl, sledoval Františkův pohled. I jeho nyní zaujal erb nad vchodem protějšího domu, na který se bratr díval. Byla na něm zobrazena ruka svírající stříbrnou střelu.

„Zvláštní znak,“ poznamenal.

„To ano,“ souhlasil s ním František. „Je to erb pánů z Kravař, prý ze čtrnáctého století.“

„Ty abys to nevěděl!“ zasmál se Jura.

František náznak ironie v bratrově hlase nepostřehl. „K tomu erbu se pojí zajímavá pověst,“ pokračoval proto. V dalším výkladu mu však zabránila Nanda, která se k bratrům přihnala od jejich malého stánku, což byla plachta rozprostřená na dláždění s vystavenými košíčky lesních plodů. Zpod šátku jí v tom spěchu vyklouzlo pár plavých kadeří a tváře jí zrůžověly spěchem.

„Františku, musíš mi pomoct!“ vyhrkla zadýchaně. „Tamhleta paní chce něco koupit, ale já jí nerozumím.“ Nanda s těmi slovy nenápadně ukázala k jejich plachtě, kde už zbývaly jen dvě hromádky hub zabalené v křenových listech a jeden poloprázdný košík s borůvkami.

Na nic už nečekala, popadla bratra za ruku a zamířila s ním k zákaznici.

Obtloustlá měšťka, jejíž kulatou tvář s několika tučnými podbradky korunoval módní krajkový čepec, který si jistě nasadila, aby se blýskla před závistivými sousedkami, upřela na blížící se dvojici váhavý pohled.

František pochopil, že musí jednat rychle, jinak poslední houby neprodají a budou tu trčet do noci.

A pochopil také, že s touto osobou se česky nedomluví. Vmžiku si vybavil, jak podobnou obchodní transakci zahajují ostatní trhovci, a těžkopádně ze sebe vypravil frázi, s jejíž pomocí se na přání zákazníka vyptávali: „Was Wünschen Sie, bitte?“

Měšťka mu ukázala na houby a spustila na něj německy. František jí rozuměl sotva každé druhé slovo.

Jura, který tu scénu zpovzdálí se zájmem pozoroval, se k nim posléze naoko ledabyle přiloudal.

„Udělám jí cenu, když si vezme všechno,“ obrátil se k bratrovi s návrhem. „Přidám jí k tomu i ty borůvky. Chceme už přece všichni domů!“

Františka bratrovo rozhodnutí potěšilo. Novojičínské trhy měl rád, ale po celém dni už se cítil unavený. Velkorysým gestem tedy opsal kruh nad jejich plachtou se zbývajícím zbožím a prohlásil: „Alles!“

Měšťka si to sdělení nechala projít hlavou a potom mu začala cosi dlouze vykládat. Na to však Františkova zásoba německých slovíček nestačila, a tak se jen vstřícně usmíval.

„Tilda!“ kvikla nakonec měšťka na služku, která ji na trh doprovázela a nyní poněkud znuděně okouněla opodál. Také ona chtěla být co nejdřív doma. Pochopila však, že když se těm dvěma nevloží do vyjednávání, mohly by se tu ještě značně zdržet.

Tilda, dívka s nevýraznou tváří a s řídkými plavými vlasy staženými v týle do drdůlku, tedy raději k paní poslušně přispěchala, aby vyslechla její přání. A poté je lámanou češtinou přetlumočila Františkovi: „Paní ti za vše zaplatí krejcar.“

František se otočil k Jurovi s otázkou v očích. Na tom sice bylo vidět, že by rád smlouval, avšak i on byl unavený, a tak jen přikývl. Vzal si peníze a kývl na Nandu, aby služce pomohla zboží naskládat do objemného košíku k ostatnímu nákupu.

Měšťka jim pak blahosklonně pokynula a odkolébala se s Tildou v patách k dalšímu stánku. Po chvíli jim obě zmizely v řídnoucím davu.

„Tak vidíš, Františku, otec ti pořád klade na srdce, aby ses zdokonalil v němčině. I do školy v Kunvaldu tě prý chce poslat. A ty to přitom podle mého nepotřebuješ!“ prohlásil Jura, který o otcově plánu cosi zaslechl. „Domluvil ses výborně!“

František, jemuž se otec o kunvaldské škole rovněž zmínil, si však Jurovou chválou jistý nebyl. „Asi díky tomu, že Tilda uměla česky,“ poznamenal. V tuto chvíli si poprvé uvědomil, jakou moc má ten, kdo dokonale ovládá jazyk.

Jura na to nic neřekl a pustil se do počítání denní tržby.

„Otec nás pochválí,“ mínil spokojeně, když spočítal výdělek.

Krátce zaváhal a potom ze stržených peněz oddělil pár pětníků a vtiskl tu odměnu Františkovi a Nandě do dlaně. I otec to tak dělával, když je občas doprovázel na trh, neboť tak chtěl děti odměnit za jejich práci.

„Rád bych se teď porozhlédl po trhu,“ oznámil Jura Františkovi a Nandě.

„To já také!“ připojil se k němu František.

„Já zůstanu tady,“ sdělila jim spokojeně Nanda. Počinek, který dostala od Jury, si už pečlivě uschovala do kapsáře. Doma ho přidá k ostatním úsporám. „Počkám na vás u Mariánského sloupu.“

Bratři jí tam pomohli přenést košíky a nůši, do které složili velkou plachtu, a vmžiku byli ti tam.

Na pověst o erbu pánů z Kravař, kterou František nestačil dopovědět, oba v tu chvíli zapomněli.

Jurova zmínka o kunvaldské škole utvrdila Františka v rozhodnutí vydat se ke stánku, kde se prodávalo vše potřebné k cestování.

Rád se zde během novojičínských trhů zastavoval, protože tu na něj pokaždé dýchly dálky a dobrodružné putování, o němž dosud pouze četl. Nyní však i jeho patrně brzy čeká cesta, i když pouze do Kunvaldu.

Otec se s plánem poslat syna do tamní školy netajil a František navíc pochytil útržky náhodně vyslechnutých hovorů mezi rodiči. Matka tomu nápadu zjevně příliš nakloněna nebyla, i když jí neuniklo synovo nadání. V neklidné době se ho bála vyslat i do nedalekého Kunvaldu.

Zatím se však nic nedělo, protože otec musel Františkovi v Kunvaldu nejprve vyjednat nějaké ubytování. Obrátil se proto na sládka Wernera, s nímž ho kromě obchodování pojilo přátelství.

František, který nyní dorazil ke stánku, se váhavě zastavil opodál. Na nízkých dřevěných policích zde byly vystaveny cestovní kufříky, truhličky a objemné kožené brašny a vaky. Už dlouho toužil mít cestovní truhličku opatřenou elegantním kováním a koženými řemínky. Podobnou zahlédl kdysi tady v Novém Jičíně, když sloužící nakládali panstvu zavazadla do kočáru. O tom, že by si takové zavazadlo vzal na cestu do kunvaldské školy, však mohl zatím pouze snít.

Nenápadně vylovil z kapsy kousek bílého pláténka, do něhož si uložil počinek z dnešního trhu, a pečlivě přepočítal mince. Snad mu to postačí alespoň na plátěnou brašnu.

„Čím mohu posloužit, mladý pane?“ zavolal na něj kramář postávající před policemi se zavazadly. Plavovlasého chlapce, který se během každého trhu s toužebně upřeným pohledem na cestovní truhličky zastavoval u jeho stánku, od vidění už dobře znal. Někdo mu prozradil, že pochází z Hodslavic a prodává tu spolu se sourozenci lesní plody.

František se zarazil. Možná to způsobilo to oslovení, možná skutečnost, že se teď s trhovcem bude muset podědit o své vysněné přání.

„Rád bych si koupil cestovní zavazadlo,“ odpověděl mu nakonec vážně. „Truhličku s kováním a řemínky, víte. Brzy mě totiž čeká cesta.“ Nakrátko zaváhal a pak ještě dodal: „Do školy v Kunvaldu.“

Trhovec uznale hvízdl a posunul si čapku s polámaným štítkem do týla. „Do té zámecké?“ zeptal se. „Do té, co založila paní hraběnka Marie Walpurga?“ Zpočátku uctivý tón nabyl poněkud zvláštního podbarvení, kterému František nerozuměl.

„Ano, do té,“ přikývl.

„Tak to ti musíme vybrat něco parádního, chlapče!“ prohlásil trhovec a začal se probírat vystaveným zbožím. Sám nevěděl, co si o té vyhlášené škole myslet. Podle některých byla vzdělávací instituce, kterou hraběnka Walpurga založila ve svém kunvaldském zámku, až příliš volnomyšlenkářská, i když zde žáci dosahovali vynikajících studijních výsledků.

Pak tu ovšem rovněž byl hraběnčin poněkud nekonvenční soukromý život. Jistě, nevyhnuly se jí osobní tragédie, a navíc ji opustil manžel, nicméně vztah k jednomu z vyučujících v její zámecké škole prý překročil jisté meze.

Já bych asi váhal, zda svého synka do podobného prostředí poslat, pomyslel si. Co s tím ale nadělám, usoudil posléze, snad jeho rodiče vědí, co dělají. Sundal z horní police cestovní truhličku, tu nejlepší, co měl, a postavil ji před Františka na nízký stolek, který mu sloužil jako pult.

„Tak co bys řekl tomuhle?“ obrátil se k Františkovi a poklepal přitom na lakované víko s naleštěným kováním.

František přejel okouzleně prstem po zlatavém kování a po kožených řemíncích, kterými byla truhlička opatřena. Přesně po tomhle toužil. Své nadšení však najevo nedal – na novojičínském trhu se mnohému přiučil, a tak věděl, že by to byla zásadní chyba.

„Za kolik?“ zeptal se vážně.

„Kolik bys mi dal?“ opáčil trhovec. Ani on nebyl včerejší.

František vylovil pláténko s penězi. Vedle elegantního zavazadla se v dohasínajícím slunci pozdního odpoledne zalesklo pár pětníků.

Trhovec se ani nenamáhal tu hubenou nabídku přepočítat. „Chlapče milý, tohle by ti nestačilo ani na pár řemínků, kterými se svazují školní učebnice!“

František cítil, jak mu tváře rudnou ponížením. Ještě jednou se toužebně zahleděl na truhličku s kováním, pak shrábl své úspory a opět je pečlivě zabalil do pláténka.

„Vrátím se pro ni,“ prohlásil posléze odhodlaně. „Jednou… jednou určitě.“

„Já vím,“ usmál se trhovec.

Podobných slibů slyšel už bezpočet. Kde by tenhle sehnal takový obnos? Bude moci mluvit o štěstí, dotáhne-li to jednou na vesnického písaře.

Zjevně zklamaného chlapce se mu však zželelo. „Prý jsi z Hodslavic,“ řekl mu. „Mám cestu tím směrem. Můžu tě i s těmi ostatními svézt.“ Znamenalo to sice zajížďku, ale ten dobrý skutek za to stál.

František trochu pookřál. „Řeknu to bratrovi a hned jsem zpátky,“ slíbil.

A po těch slovech zmizel v davu na náměstí.

Kdesi v dáli odbila na kostelní věži druhá s půlnoci, když se rodina Palackých vracela domů z půlnoční mše.

Otec Jiří, ač evangelík, chápal účast na katolické půlnoční jako jistou nevyhnutelnost – před vydáním tolerančního patentu to ani jinak nešlo, a nyní se nechtěl dotknout těch, kdo v převážně luteránských Hodslavicích katolictví neopustili. Letos mu ten zážitek zpříjemnila Rybova Česká mše vánoční, kterou nastudoval přičinlivý regenschori. Ne každému se líbila, ale Jiřího smířila s návštěvou katolického svatostánku.

Přistihl se, že si pobrukuje její začátek, když s Annou a se třemi nejstaršími dětmi, Jurou, Nandou a Františkem, vykročil na cestu, z níž odpoledne odklidili sněhové návěje. Mráz ji zakrátko proměnil ve zrádnou klouzačku, která se v měsíčním světle třpytila jako stříbrný pás. Lemovaly ji bělostné valy odhrnutého sněhu pokryté ledovou krustou.

Velebná krása té mrazivé noci, dokonalá a nedotčená, se zdála věčná. Jiří se zastavil a zaposlouchal se do hlubokého nočního ticha.

„Takhle jsme se nejednou vraceli z tajné luteránské bohoslužby,“ pronesl po chvíli a pokračoval v cestě. „To bylo v době před císařským tolerančním patentem. Tehdy se směla vyznávat pouze katolická víra.“

Všichni znali jeho vyprávění zpaměti. Otec je dával k dobru pokaždé, když se k tomu naskytla příležitost. Dnes ho však ochotně vyslechli. Kdo by chtěl pokazit chvíli tak výjimečnou.

Mimoto se tím vyhnuli hovoru o přípravách na Františkův odjezd do Kunvaldu. František se tam měl vydat krátce po Vánocích. Otci se podařilo vyjednat mu ubytování v rodině sládka Wernera, a protože musel zase se dřevem do kunvaldského pivovaru, rozhodl se spojit příjemné s užitečným a vzít syna s sebou.

„Vsadím se, že nám teď otec začne vyprávět, jak se ucházel o naši maminku,“ zašeptala Nanda Františkovi a vyměnila si s ním potutelný pohled. Nebyla daleko od pravdy.

Otec se opět zastavil a pak se mrazivou nocí rozlehl jeho zvučný zpěv: „Nebesa vypravují o Boží slávě, obloha hovoří o díle Jeho rukou…“

Poté, co dozpíval, se jeho hlas ještě dlouho nesl temnotou.

„Takhle jsem si notoval, když jsem se ucházel o vaši matku Annu Křižanovou a když jsem si ji pak šel odvést před oltář,“ pustil se potom do všem dobře známého příběhu.

František zaklonil hlavu a zahleděl se na nebeskou klenbu posetou hvězdami.

Co mi asi přinese nový rok? pomyslel si přitom. Jaké to bude v Kunvaldu?

Radostné vzrušení z nadcházejícího dobrodružství se kamsi vytratilo. Zmocnil se ho pocit podivného osamění.

A potom se ho ledovými prsty náhle dotkl strach z neznáma.

Nanda do něj nenápadně strčila, aby ho upozornila, že otec dovyprávěl historii svých námluv a vykročil opět na cestu.

Zakrátko zahlédli nazlátlou záři, která se linula z okének jejich chalupy. Na jejich návrat tam čekala babička Juliána Křižanová. Zůstala doma a hlídala nejmenší děti, které s sebou rodiče na půlnoční nemohli vzít.

Přidali do kroku. Putování štědrovečerní nocí bylo sice krásné a nezapomenutelné, ale promrzli při něm až do morku kostí.

Vtom se dveře chalupy otevřely a na prahu se objevila babička Křižanová.

„Pojďte honem dovnitř do tepla!“ zvala je.

Jiří s Annou a dětmi ji rádi uposlechli.

Plamínek svíčky, která hořela na stole ve velké světnici, se rozkomíhal, když vešli dovnitř. V příjemně vyhřáté místnosti naplněné vůní jehličí z Anniny vánoční výzdoby panovalo přítmí.

Babička Křižanová jim přinesla velkou ošatku s křížalami a další s ořechy a oni se na chvíli usadili u stolu, aby se s ní podělili o zážitky z půlnoční mše. „Jistě vám to přijde k chuti,“ prohlásila s úsměvem.

Děti si nabraly po hrsti křížal, ale v teple světnice je brzy přemohla ospalost. Nakonec dali všichni před oblíbenou pochoutkou přednost spánku.

„Nemůžeš spát, Anno?“ Juliána našla dceru v kuchyni. Seděla u stolu, před sebou otevřenou Bibli, na jejíž stránky však pouze upírala prázdný pohled, neschopna vnímat jejich obsah.

Venku se opět dalo do sněžení. Okna chalupy byla už zpola zavátá novým sněhem. Za jiných okolností by to působilo útulně, ale kalné předjitřní příšeří v Anně podobný pocit nevyvolalo. Po návratu z půlnoční si sice šla lehnout, nezamhouřila však oka, protože se jí hlavou honily myšlenky na Františkův brzký odjezd do Kunvaldu.

Měla ráda všechny své děti, ale bystrého Františka z nich milovala snad nejvíc.

„Ta Františkova cesta do kunvaldské školy mi nedává spát,“ přiznala se matce. Ulevilo se jí, že si o tom konečně může s někým otevřeně promluvit. Přijala sice manželovo rozhodnutí a chápala je, obav se však nezbavila.

„To se ti vůbec nedivím,“ přikývla matka. Zamířila k peci, z níž dosud sálalo příjemné teplo, nalila do hrníčku trochu mléka a postavila jej na plát plotny. Když byl nápoj vlažný, donesla ten osvědčený všelék Anně. „Tohle tě alespoň trochu uklidní,“ ujistila ji.

Anna zaklapla Bibli. „Dělám si o něj starosti,“ pronesla po chvíli tiše, jako by se bála, že svým přiznáním vzbudí celý dům. „Jsem sice ráda, že se mu naskytne možnost dalšího vzdělání – je jasné, že Jiřího škola už mu víc poskytnout nemůže, ale…“ Anna si povzdychla. „Je to poprvé, co bude nadlouho z domova.“ Odmlčela se a teprve po chvíli dodala: „Moje obavy ale nepramení jen z toho. O té zámecké škole v Kunvaldu jsem se doslechla znepokojivé zvěsti.“

Matka ji konejšivě popleskala po ruce. „Já vím, je těžké smířit se s odchodem dítěte z domova,“ řekla, „ale Kunvald není zase tak daleko. A pokud jde o ty zvěsti…“ I k ní se donesly řeči o vztahu osvícené hraběnky Walpurgy k jednomu z učitelů v zámeckém vzdělávacím institutu. O tom však s dcerou mluvit nechtěla. Neslušelo se to. A tak namísto toho pokračovala: „Možná tvé starosti pramení také z toho, že školu vede katolický kněz Johann Schreiber. Prý je to ale osvícený muž a dobrý učitel. A tvůj Jiří si tím musí být jistý, jinak by tam Františka neposlal.“

Juliána Křižanová si svého zetě Jiřího vážila pro mnohé, patrně však nejvíc pro jeho zásadovost, zejména pokud šlo o věci víry. Anna si jako dcera statkáře mohla vybrat zámožného ženicha, ale Křižanovi rádi svolili, aby se provdala za Jiřího Palackého. A nikdy svého rozhodnutí nelitovali.

Jiří možná nebyl bohatý, byl však pracovitý. Vyučil se poctivému řemeslu a přibral k němu kdejakou práci navíc, jen aby uživil početnou rodinu. Doplnil si vzdělání, aby se mohl stát v hodslavské evangelické škole učitelem. A zůstal věrný evangelickému vyznání i v době, kdy se za podobnou zásadovost mnohdy platila vysoká cena.

„Máte pravdu,“ usmála se na ni Anna a usrkla trochu mléka. Náhle se cítila mnohem klidnější. Mléko za to však nemohlo.

„Mimoto se říká, že se Johann Schreiber chystá ze zámecké školy odejít, prý na faru poblíž Kunvaldu. Ve škole mu zůstane jen pár přednášek.“

„Jak tohle všechno víte, maminko?“ užasla Anna.

„Něco jsem se dozvěděla od novojičínských Křižanových, zejména od Ondřeje Křižana,“ odpověděla jí matka. „Nezapomínej, že jeho švagr, jistý Augustin Schindler, se stal právníkem hraběnky Marie Walpurgy.“

„Vzpomínám si, že se o tom Jiří zmiňoval,“ poznamenala Anna. „Augustin má prý v Brně vyhlášenou advokátní kancelář.“

Matka přikývla. Na okamžik zaváhala, ale pak usoudila, že by se dceři měla přece jen svěřit, co jí dělá větší starosti než poněkud svérázná výuka katolíka Schreibera. A tak dodala: „Právě u Augustina se Její hraběcí Milost Walpurga setkala s Karlem Josefem Jurendem, vychovatelem Augustinových dětí. Je to prý nesmírně bystrý mladý muž překypující nápady, a navíc příjemný společník. A všichni tvrdí, že je hezký. Žádný div, že se pro něj paní hraběnka… nadchla. Nabídla mu okamžitě místo ve své zámecké škole.“

„Vsadím se, že je pan Jurende přijal,“ zasmála se Anna.

„Tu sázku bys vyhrála,“ ujistila ji matka. „Ovšem… nezůstalo pouze u zaměstnání. Zdá se, že ty dva spojují zájmy nejen výchovné. Jaksi se sblížili.“

„Na tom přece není nic špatného, že je pojí ušlechtilé cíle,“ namítla Anna. „A pak, už jednou se šířily klepy o tom, že se Její hraběcí Milost jaksi sblížila s jedním z vyučujících. Lidé toho namluví!“

Má ty svatá prostoto! pomyslela si Juliána. Zdá se, že Annu ani léta manželství nepřipravila o jisté nevinné představy. Snad je to tak lepší. „Ti dva spolu žijí, ač neoddáni,“ upřesnila tedy pravý stav věcí. „A to, jaký vliv tohle může mít na jejich okolí, dělá starosti zase mně.“

Anna se opět natáhla po hrníčku s nyní již vychladlým mlékem a pořádně se napila. Ten uklidňující doušek opravdu potřebovala. Po matčiných slovech nemohla nadále zavírat oči před tím, co už tušila. „Snad se to dá pochopit, tvrdí se přece, že paní hraběnku opustil manžel,“ snažila se Walpurgu omluvit.

„Manžela ale pořád má,“ namítla matka.

Anna na to nic neřekla. K jejím starostem o Františka přibyla další. Opět zapochybovala o správnosti rozhodnutí poslat syna do Kunvaldu. Nyní se však už nedalo nic dělat.

„František bude v Kunvaldu bydlet u sládkových Wernerových,“ ozvala se až po chvíli. „Věřím, že se tím případnému neblahému vlivu vyhne. A je vůbec otázka, zda ho do zámecké školy vyberou. Začínat bude v té vesnické. A pokud ano, pak tam bude pouze docházet. V zámku bydlet nebude. Snad… to bude… v pořádku.“

„Snad ano,“ souhlasila s ní váhavě matka. „A teď by sis měla jít konečně lehnout, Anno.“

Anna poslušně přikývla a ztěžka se zvedla od stolu.

Juliána poté dlouho upírala pohled na dveře, za nimiž dcera zmizela. Žít dosud můj manžel Josef, ten by nám poradil, co dál, posteskla si jako pokaždé, když se ocitla v nějaké složité situaci. Odevzdaně si povzdychla. Věděla, že nyní už ani ona oka nezamhouří. A bylo jí rovněž jasné, že ani hrníček mléka jí nepomůže.

„Neměls odejít tak brzy, Josefe!“ zavyčítala tiše manželovi.

Potom se zahleděla oknem na oblohu blednoucí prvním příslibem svítání, jako by tam hledala odpovědi na své palčivé otázky.

Po celé Vánoce sněžit nepřestalo, a když se Jiří Palacký s Františkem chystali do Kunvaldu, nízká tmavá mračna slibovala další sníh.

Mrazivé jitro v den jejich odjezdu rámovaly purpurové červánky na východě. Anna, ač si přes ramena přehodila ještě pléd, se přesto zachvěla, ne však pouze chladem. Nachový pruh svítání nepovažovala za dobré znamení.

František se usadil v saních naložených dřevem pro kunvaldský pivovar. Jura mu pak podal skromné zavazadlo a pár knih, které mu otec pomohl svázat provázky – ani na řemínky, v nichž studenti učebnice nosili, se Františkovi nepodařilo našetřit.

„Nezapomeň tam na nás!“ zavolala na něj Nanda, slzy na krajíčku.

„Jak bych mohl!“ křikl jí František v odpověď. Ledový vítr ale jeho slova odnesl kamsi do dáli, protože se saně už daly do pohybu.

Anna doprovázela syna pohledem, dokud jí nezmizel v příšeří probouzejícího se dne. Věděla, že domů do Hodslavic opět přijede, na Velikonoce určitě, a ty zase nejsou tak daleko.

A přesto se nedokázala zbavit pocitu, že se dnes vydal na cestu, z níž se už nikdy zcela nevrátí.

Přitiskla si cíp plédu k očím a tiše se rozplakala.

KAPITOLA DRUHÁ

Klavírování s Nanny

František se rozhlédl po dokonale udržovaném parku, který obklopoval kunvaldský zámek, nepřestával však přitom bedlivě naslouchat výkladu své průvodkyně.

„A paní hraběnku Marii Walpurgu musíš oslovovat hraběcí Milosti,“ vykládala mu důležitě žačka zámecké školy Nanny Urbanová, s ukazováčkem přísně vztyčeným. Tváře jí zrůžověly, snad zápalem toho výkladu o poměrech ve zdejší vzdělávací instituci, snad mrazivým chladem rána, jímž tam Františka doprovázela.

Nanny byla příbuzná Wernerových a během školního roku u nich bydlela, což pro Františka představovalo značnou výhodu – jako jediná z celé Wernerovy rodiny totiž uměla česky. František zakrátko pochopil, že se u Wernerových, a nejen u nich, se svou nepříliš bohatou německou slovní zásobou nedomluví. Právě Nanny mu pomohla překonat první nesnadné dny.

Byla navíc milá a laskavá a dokázala zahnat jeho stesk a vyplnit prázdnotu, kterou občas po odjezdu z domova pociťoval. Byl zvyklý žít v početné rodině, a v Kunvaldu se najednou ocitl sám. U sládkových se sice měl dobře, lépe než doma, ale to pocit osamění nezahnalo. Za dlouhých lednových večerů na něj samota doléhala se znásobenou silou.

A byl tu ještě další důvod, proč společnost Nanny vyhledával.

Líbila se mu.

Pokradmu se na ni nyní zahleděl.

Zpod kožešinové čapky jí vyklouzly pramínky plavých kadeří a v modrých očích jí hořely veselé ohníčky. Podle Františka jí ty zrůžovělé tváře moc slušely.

Nanny se zpočátku tak trochu ostýchal. Babička Křižanová by o ní prohlásila, že to je slečna z lepší rodiny, čemuž nasvědčovala kožešinová čapka i krátký kožíšek, který si na cestu do školy oblékla i dnes. Jeho sestra Nanda mohla mluvit o štěstí, že měla tlustý pléd a teplý šátek.

Jistě je sblížilo i to, že jim Wernerovi poskytli domov. Stejně jako Františka poslali rodiče Nanny do kunvaldské školy. František se u Wernerových cítil zpočátku jako vetřelec a laskavé paní Wernerové trvalo dlouho, než mu s Nanninou pomocí tu představu vyhnala z hlavy.

„Já myslel, že jméno paní hraběnky zní Maria Walpurga Josefa Kajetana Truchsess-Waldburg-Zeil, z rodu Harrachů,“ poznamenal František naoko ledabyle. Chtěl tím udělat na Nanny patřičný dojem.

Vypadalo to, že se mu to podařilo, protože se na něj Nanny zahleděla obdivným pohledem. „Tedy, Franzi! Ne každý si pamatuje celé jméno naší paní hraběnky. Máš vynikající paměť!“

František nedal najevo, jak ho její slova potěšila. Pokrčil jen rameny. „To si přece při troše snahy dokáže zapamatovat každý!“

Pravda bylo, že František měl skutečně výjimečnou paměť – stačilo mu jednou dvakrát přečíst dlouhý text, aby ho pak uměl odrecitovat celý zpaměti.

Mělo to však svou stinnou stránku – pamatoval si věci, na něž by raději zapomněl. Jako třeba na předčasnou smrt svých sourozenců a na matčino hoře.

Pokynula mu, aby přistoupil blíž.