Přeložila Magdaléna Stárková

FORGET ME NOT

Copyright © 2023 by Julie Soto

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2024

ISBN 978-80-249-5542-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

POZNÁMKA AUTORKY

PODĚKOVÁNÍ

PODĚKOVÁNÍ PŘEKLADATELKY

Pro Mar a Cat.

Díky, že jste mě celé ty roky

držely pod stolem za ruku.

1

Ama

BŘEZEN

Pro plánování úspěšné svatby mám pět pravidel.

(Kecám. Určitě jich je víc, ale kdybych vám teď řekla: „Udělejte si pohodlí, mám tu těch pravidel sedmdesát šest,“ určitě bych o vás hned zase přišla.)

Pravidlo č. 1: Žádná živá zvířata. Žerou prstýnky, koušou družičky a všude kadí.

Pravidlo č. 2: DIY neznamená, že si oslavu svatebčané udělají sami. To si jen ženich s nevěstou pobrouzdali po pinterestu a zbytek je problém svatební koordinátorky.

Pravidlo č. 3: DJ v klubu a DJ na svatbě jsou dvě diametrálně odlišné osoby.

Pravidlo č. 4: Nikdy nezůstávejte samy se svědkem mužského pohlaví.

A nakonec – pravidlo č. 5: Vymluvte jim altánek. Za každých okolností.

Pochoduju uličkou a do stehen mě div neberou křeče, jak se snažím zabránit podpatkům, aby zapadly do trávníku. Koberec přivezou za dvacet minut a já mám vážně radost, že jsem na něm trvala, protože jinak by se tu nevěsta bořila jako do bažiny.

Moje fotografka a nejoblíbenější bývalá nevlastní sestra – vysoká Indka, kterou si minimálně dvakrát denně spletou s Priyankou Choprou – leží na břiše uprostřed parku s foťákem namířeným nahoru na altán, kam si místo ženicha s nevěstou postavila moje asistenty.

„Mar, miláčku,“ oslovím ji s předstíraným úsměvem, „Jake tu už má svoje úkoly.“ Lusknutím prstů přinutím Jakea – dalšího nevlastního sourozence –, aby bleskem opustil schody altánu a mazal zpět k nákladové zóně, kde má řídit dodavatele služeb. „A Saru jsem ti půjčila jen na pět minut.“

Když Mar narovná svoje štíhlé dlouhé nohy zase do vzpřímené pozice, mračí se na mě její krásná tvář z patnácticentimetrové výšky. „Altánky, Amo?“

„Ten pár na tom trval. Vím, že je nesnášíš, ale…“

Popadne mě za loket, stáhne mě trochu stranou a pak mi ukáže náhled fotek. „Mříže. Ty mříže!“

Prohlížím si obrázky, které mi Mar klikáním posunuje dál. Střechu altánku tvoří zkřížené dřevěné laťky a dnes je při našem štěstí jasný, slunečný den. Jakeovi a Saře se po tvářích honí podivné stíny.

„Vypadají jako…,“ nakloní se ke mně Mar.

„… jablečný koláč. S mřížkováním,“ zavrčím nespokojeně, než se zamračím do sluníčka. Na západě se kupí mraky, ale přitáhnou sem včas? „Co máš v autě?“

„Spoustu věcí, které by při obřadu vypadaly naprosto příšerně.“

Kývnu a zadívám se na altán. Mar ví, že mi má nechat chvilku na přemýšlení. Pročísnu si rukou tmavé vlasy. Ještě pořád si zvykám na to, že jsou kratší, i když už uplynuly zhruba dva roky od chvíle, kdy mi naposledy padaly na lopatky. (Vlastně vím docela přesně, kdy jsem se celá ztrápená došourala do salónu a prosila svoji kadeřnici na kolenou, aby mě „proměnila“.)

Otočím se k Saře, usazené na schodech altánu.

„Saro, až začne obřad, vezmeš si Mařiny klíče a odvezeš jí auto do nákladové zóny. Potom neprodleně přineseš všechno, co si bude Mara přát, tamhle k tomu obrovitánskému stromu. Jakmile si nevěsta s ženichem řeknou své ano, s Marou to všechno nachystáte. Potom si na chvilku půjčíme faráře a novomanžele, abychom jim udělali pár fotek, které nebudou připomínat nabídku pekařství.“

Sarah, další nevlastní sestra, již ovšem organizace svateb ani v nejmenším nezajímá – což je na ní jasně vidět –, na mě ospale zamžourá. „A kdo dá pokyn dýdžejovi?“

„Asi já.“ Podívám se na hodinky a významně na Mar povytáhnu obočí. Ta jen souhlasně kývne. „Tak jo, Mar. Při obřadu nezapomeň zachytit první polibek a všechny důležité momenty, ale soustřeď se hlavně na uslzené příbuzenstvo.“

„Ufňukaná rodina je můj denní chleba.“

Nechám všechny u altánu, jdu zkontrolovat dodávku květin. Zatímco asistentka floristky proplétá růžové girlandy opěradly židlí, očima pátrám po hnědnoucích okvětních lístcích, abych je jediným rychlým pohybem vytrhla. Pokaždé když to udělám, sevře asistentka rty do nespokojené čárky, ale dobře ví, že nesmí ani pípnout.

Udělám pár kroků vzad, abych si prohlédla celé místo obřadu. Za chvilku bude hotovo. Ještě musím rozmístit cedulky s nápisy a udělat zvukovou zkoušku, ale začíná se to rýsovat. Když přivezou koberec, vykoukne z auta nějaký nakvašený chlápek. Tuhle tvář ještě neznám. Změří si mě pohledem s otázkou, jestli jsem asistentka Amy Torresové. Když mu sdělím, že Ama Torresová jsem já, nevěří mi. Asi má potíže si představit, že někdo jako já dokáže postavit židle do řady, o organizaci celé svatby ani nemluvě. Nakonec ale jen pokrčí rameny a rozbalí koberec v uličce.

Já zatím pozoruju, jak si DJ hraje s ovládáním zvuku. Najednou mi v uchu pípne přes bluetooth připojený headset – ano, taková já jsem –, takže to zvednu. „Haló, tady Ama.“

„Ehm, dobrý den…“ Ten hlas neznám. „Vy jste ta… svatební koordinátorka?“

„Ano,“ zašvitořím tak vesele, jak to jen jde. „S kým mluvím?“

„Tady Erica. Sestřenice ženicha.“

A zároveň družička, která se minulý týden rozhodla obarvit si vlasy na zeleno.

„Ach, dobrý den, Erico. Máte ustaraný hlas. Děje se něco?“

„Jo… Eloise se zamkla v ženském salónku.“ Překvapeně ztuhnu. „Ostatní holky nechtěly, abych vám volala, ale už tam trčí tak pětačtyřicet minut, vizážistka ještě ani nezačala s make-upem a…“

„Jasně. Díky, Erico, běžím tam!“

Poklepu na sluchátko jako zloduch v nějaké bondovce, jako baletka se otočím na patě a zamířím do hotelu na druhé straně ulice. Nevěsta s kamarádkami má pro sebe malou konferenční místnost v přízemí, kterou hotel chytře přeměnil na pohodlný salónek, sotva vypukl trend obřadů v centru města. Projdu kolem recepce, kde můj oblíbený vrátný Bernie už zkušeně sahá do šuplíku.

„Nouzovka?“ zeptá se.

„Nic, co bych nezvládla,“ zazubím se na něho, než mu z natažené dlaně seberu univerzální klíč. 

Na krátkých nožkách pochoduju přes lobby přímo do salónku. Ani se neobtěžuju zaklepat. Šest dokonale učesaných hlav se okamžitě zvedne a Erica dokonale předstírá, jak moc ji můj příchod překvapil. Carmen, svědkyně nevěsty, se také narovná. Ještě před chvílí se opírala o stěnu před koupelnou a zpoza dveří domlouvala nevěstě. Tváří se zároveň ulehčeně i naštvaně, že situaci nemohla zachránit sama.

Jenže od řešení průšvihů jsem tu já.

Zamířím rovnou k zamknutým dveřím. „Bude to dobrý, Carmen. Zajdete prosím říct vizážistce, aby byla připravená se za pět minut dát do práce?“ Carmen jen zamrká, zatímco já si suverénně otevřu, vklouznu do koupelny a zamknu za sebou dřív, než stačí něco namítnout.

Záchody jsou řešené ve stylu čtyřicátých let se stínítky Tiffany přes nástěnné svícny a kachlíčky art deco. U vzdálené stěny stojí vana na nožičkách a v ní sedí Eloise zanedlouho-Reynoldsová a bílý šifon jí přetéká přes porcelánové okraje. Ani se neobtěžuje na mě podívat, jen zírá někam do prázdna.

Jak přicházím blíž, abych se letmým pohledem přesvědčila, že si nepustila vodu, moje podpatky klapou o černo-bílé kachlíčky. Díkybohu, opakování svatební katastrofy manželů Winchellových z roku 2022 se dnes nekoná. Vyndám si z ucha sluchátko, vyklouznu z lodiček a sednu si do vany k nevěstě.

Když zaznamená moji přítomnost, několikrát zamává řasami. Potom se jí roztřese spodní ret a z krku se jí vydere něco jako tenounké myší písknutí. Rukou si zakryje tvář a potom skane první slza. Já zatím jen mlčím. Nevěsta si tiskne pěsti na oči a zaklání hlavu, aby zadržela pláč.

„Prozraďte mi jednu věc, kterou byste změnila, aby tenhle den byl dokonalý,“ ozvu se tiše. „Jednu jedinou.“

Skousne si ret a znovu se zadívá do zdi. „Ženicha.“

Aha. No, tak tohle nevyřeším. Aspoň ne teď hned. Kývnu na znamení, že rozumím a že nad tím přemýšlím.

Patrick Reynolds není zrovna můj oblíbený ženich. O ruku Eloise požádal na baseballu včetně ohraného oznámení na obrovské obrazovce. Vždycky se mi podaří odhadnout pár už podle toho, jak se zasnoubil. Neříkám, že je to osvědčený způsob, jak poznat, jestli jim manželství vydrží, ale… nevěsty s těmi nejkrásnějšími zásnubními příběhy bývají také těmi, které nepotkávám dvakrát.

„Chcete zmizet?“ zeptám se. „Utéct zadním vchodem?“

Nevěsta vyprskne uplakaným smíchem: „To myslíte vážně?“

„No jasně. Můžeme zdrhnout, jen vy a já. Nebo vy a Carmen.“ Když ji zmatek neopustí, dodám: „Teda… já už jsem svůj honorář dostala, takže je mi úplně jedno, jestli se ta svatba odehraje, nebo ne.“

Eloise si odfrkne a promne si rukou uplakanou tvář. „A co všichni ti dodavatelé? Catering, DJ…“

„Obávám se, že na storno je pozdě. Dalších pětasedmdesát dní budete jíst jen kuřecí nebo rybu.“

Zachvěje se jí ret. „Je divný, když se mi myšlenka na odvolání hostiny příčí víc než představa, že nebude obřad?“

„Ne. Stává se celkem běžně, že se lidé těší spíš na oslavu s kamarády než na ten cirkus u oltáře.“

„Nemohla bych mít večírek bez svatby?“ zamumlá, zatímco si bezděčně natřásá šaty. Usměju se a nechám ji ještě chvíli přemýšlet. „Fakt mě štve, že tohle musím absolvovat, když stejně vím, že je to na nic. Nechtěla jsem skončit jako rodiče a nějak to spolu z povinnosti táhnout, dokud děti neodejdou na vysokou,“ popotáhne. „Je horší si uspořádat svatbu jen pro zábavu, když stejně víte, že to není vaše poslední?“

Těžce polknu. Přece jsem si slibovala, že toho nechám. Že se nebudu osobně angažovat, protože to vždycky a nevyhnutelně končí průšvihem. Eloise mě pozvala na rozlučku se svobodou, protože už jsme se sblížily. Jenže moje práce je dostat ji před oltář. A tak se nadechnu a spustím rovnou od srdce: „Moje máma se vdávala šestnáctkrát.“

Eloise vykulí oči, jako bych jí právě mrskla svatebním dortem o zem.

„Kolikrát?“

„Šestnáctkrát. Můj táta byl číslo pět. Já jsem mámina jediná biologická dcera, ale Mar, naše fotografka? Ta je od čísla devět. Mám víc než dvacet současných a bývalých nevlastních sourozenců v celém Sacramentu a okolí včetně dvou asistentů, kteří mi tu dnes pomáhají.“

Vidím, jak to Eloise pracuje v hlavě. Mračí se, počítá… „To je… hrůza. Promiňte, nechtěla jsem vás urazit, ale…“

„To je v pořádku. Když jsem byla malá, bylo docela náročné přesouvat se od jedné nevlastní rodiny k druhé, ale nakonec jsem při tom potkala spoustu super lidí,“ odkašlu si a znovu se soustředím na nevěstu. „Říkám vám to ale jen proto, že ačkoli si teď snažně přejete, aby tohle byla vaše poslední svatba, nakonec to může být úplně jinak. Máma měla pokaždé plnohodnotný obřad i hostinu – jen jedenkrát se vdávala na radnici. Takže i když si naplánujete každé tři roky jednu svatbu, všichni ti lidé tam budou pro vás. Svatby se nikdy neomrzí. Věřte mi.“

Eloise pomalu pokývá hlavou. „A proto jste se stala svatební koordinátorkou?“

„Tak nějak,“ usměju se. „V osmnácti už jsem o svatbách věděla úplně všechno a vyzkoušela si každou úlohu od družičky přes svědkyni až po dýdžeje.“

Eloise se zasměje. „A vy? Byla jste někdy vdaná?“

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Netoužila jsem po tom ani jako malá.“ A než jí řeknu, že nevěřím v dlouhodobý závazek, do kterého se ji teď tak zoufale snažím nahnat, zhluboka se nadechnu a změním téma. „Takže máte na výběr, Eloise. Máte to ve vlastních rukou. Můžete tam vtrhnout, dát si dort, zatančit si a pak se aspoň snažit dostát svým svatebním slibům, nebo se teď vykrademe zadními dveřmi a já pověřím asistenty, aby to odpískali,“ vezmu ji za ruku a stisknu. „Svatba není manželství. Manželství nikdy nebude dokonalé a je na něm práce jako na kostele. Ale veselka? To je jen chvilka v čase, kdy se o tu dokonalost aspoň pokoušíme. Když mi to dovolíte, přesně takový perfektní moment vám vytvořím, Eloise.“

Nevěsta si skousne spodní ret a zadívá se na svůj zásnubní prsten. Jakmile znovu zvedne oči, pochopím, že jsem to zase zvládla.

Společně vylezeme z vany. Když otevřu dveře, Carmen za nimi ještě stojí a nervózně se pohupuje z nohy na nohu.

„Všechno v pořádku. Dámy?“ houknu do prostoru. „Pokud máme všechno stihnout včas, musíme se dát do práce. Jen upozorňuju, že nám momentálně zrovna nepomůže, když se budeme Eloise vyptávat na to, co se dělo poslední hodinu, ano?“

Mrknu na nevěstu, která na znamení díků krátce kývne.

Když vracím Berniemu klíče, říkám si, že jsem snad udělala dobře, když jsem se vůči Eloise trochu otevřela. Společně jsme se dostaly až k svatebnímu dni. Někdy není špatné ze sebe kousek darovat – ať už mi vtloukali do hlavy, co chtěli.

Sotva doběhnu zpátky do parku, žene se za mnou Jake s panikou v očích.

„Zrovna volal catering,“ vyhrkne poplašeně, „prý jim nepřišly ubrusy.“

Sakra. Chtěla jsem vyzkoušet úplně novou dodavatelskou firmu. Sepnu si ruce na břiše a prsty si chvíli klidně pohrávám s dlouhatánským řetízkem, který mi spočívá mezi ňadry.

„Jakeu, kolik že ti za tohle platím?“

„Ehm…,“ koktá můj asistent, „sto dolarů?“

Jake je trochu popleta. Druhým rokem studuje na městské univerzitě divadlo. Doufala jsem, že se zaměří na produkci, ale zjevně ho víc lákalo drama. Je to můj jediný současný nevlastní bratr, protože máma je zrovna vdaná za jeho otce. Říkám zrovna, protože… je to prostě jen otázkou času.

Divoce skroluju telefonem, abych v kontaktech našla číslo na dodavatele ubrusů. Můj telefonát spadne na recepci firmy Len a láska. Hned vybafnu: „Jmenuju se Ama Torresová a vaše společnost má už hodinu zpoždění s dodávkou. Proč mě nikdo neinformoval?“

Chlapík na druhém konci jen něco zakoktá a pak řekne: „Jsme na cestě. Jen… jsme měli potíže s autem.“

Z tašky vylovím klíče od auta. „Můžu vám poslat naproti někoho ze svého personálu? Můj catering čeká jen na vás.“

Sotva mi prozradí, kde jejich náklaďák zůstal stát, přidržím hovor a táhnu Jakea za loket k parkovišti.

„Jakeu, teď ti dám rovnou dvě stovky, protože pojedeš k pumpě na Howe Avenue, naložíš všechny ubrusy a ostatní textil do mého auta – a tím skutečně myslím všechno, co vezou, i kdybys ty bedny měl připevnit na střechu – a přivezeš to rovnou na místo svatební hostiny. Potom pomůžeš cateringu dohnat zpoždění. Jasný?“

Jake zase prská, ale hned ho zastavím: „Nebo taky nemusíš dostat ani zlámanou grešli, protože zrovna teď jen zdržuješ.“

Polkne, kývne a pak vyrazí k autu. Jakmile odjede, vrátím se za Mar k altánku a znovu si zapnu sluchátko telefonu. „Můj asistent jede autu naproti. Dejte prosím svému řidiči vědět, že pokud máte hodinu zpoždění, musíte to ohlásit. A svému nadřízenému prosím vzkažte, že Ama Torresová je velmi nespokojená a rozhodně si vás na seznam schválených dodavatelů nepřidá.“

Než mě člověk na druhém konci stihne zasypat omluvami, prásknu mu s telefonem. Zhluboka se nadechnu, narovnám záda a jdu za Mar, která se zatím vyšplhala na žebřík a teď skoro visí ze stropu altánu, aby tam připevnila žárovku. „Všecko v pohodě?“ houknu na ni.

„Počkej, co se děje?“ ptá se hned. „Viděla jsem tě spěchat do hotelu.“

„Málem nám foukla nevěsta, ale rozmluvila jsem jí to.“

Mar povytáhne černé obočí. „A to se ti povedlo jak?“

Stisknu rty. „Řekla jsem jí o mámě a vysvětlila, že na manželství na rozdíl od svateb nezáleží.“

„Odvážný kousek,“ zasmála se Mar.

Pokrčím rameny. „Už byla jednou nohou v trapu, takže přišel čas na trochu upřímnosti.“

Fotografka sleze dolů a řekne: „Pokud někdo dokáže druhého přesvědčit, že na prvních manželstvích nesejde, nemůže to být nikdo jiný než dcera Cynthie Jonesové Rutherfordové Reedové Dyerové Leeové Torresové…“

„Nemůžu uvěřit, že si všechna ta jména ještě pamatuješ.“

„Smithové Smithové Nelsonové Jaswalové Matthewsové Andrewsové Evansové Benjaminové plus tři další,“ nadechne se, jako by právě dokončila běžecký závod. „Pamatuju si to jen do chvíle, než si tvoje máma začala brát chlápky s příjmeními, která zněla jako jména.“

„Kromě toho to po tvém tátovi šlo s kvalitou z kopce,“ řeknu, když Mar zvedne fotoaparát, aby mi udělala obrázek. „Holky tě čekají za deset minut. Nevěsta a svědkyně ještě nebyly namalované, když jsem odcházela.“

Mar nakrčí nos a podívá se na telefon. „Nebudeme mít zpož…“

„Neříkej to!“ zapíchnu do ní prst, než vyrazím k farářovu autu, které zrovna parkuje u okraje cesty.

Bez dalších potíží dokončíme zbytek příprav, a než byste stačili říct „ano“, hrnou se sem první hosté. Když se objeví i hotelový zřízenec, jdu se podívat do salónku na Eloise. Je tam už i Mar, zrovna si nevěstu otáčí tak, aby se dívala z okna, jímž přes krajkové záclony dopadá měkké světlo. Eloise se otočí přes rameno a věnuje mi úsměv.

Zdá se, že to klape.

Nevěsta kráčí k oltáři za zvuku „A Thousand Years“ – jako vždycky. Já stojím hned vedle jedné příbuzné se špatně naloženým miminem a čekám na další skladbu. Když novopečená mladá paní Eloise odchází uličkou, zvedne uplakané oči k Patrickovi a usměje se.

Možná jim to přece jen vyjde.

Stáhnu si je doprava, daleko od východu pro hosty, a držím je tam, dokud se k nám nepřidá i nejbližší rodina a přátelé. Mar se Sarou zatím chvatně staví kulisy pro naaranžované svatební fotografie. Něčí teta se chce hned připojit a nechat se taky vyfotit, a tak se podívám, jak se na to tváří Eloise, než tetu zdvořile vyprovodím s tím, že tohle fotografování je jen pro užší kruh svatebčanů. Odfrkne si a nakvašeně odpochoduje. Cítím, že mi ve schránce brzy přistane pěkně nabroušený e-mail.

Miluju chvíle po obřadu. Nejtěžší část máme za sebou – já i šťastní novomanželé – a v místě oslav se činí dodavatelé. Teď už je mým úkolem jen shánět příbuzenstvo a přátele jako partu nezvedených batolat a dostat je bezpečně z bodu A do bodu B. Když mi svatby fotí Mar, netrpí žádné rozlítané kamarády, družby a svědky ani nejrůznější nahodilé členy rodiny. Svatebčané ji přímo zbožňují, protože je veselá a zaangažovaná dost na to, aby si ji oblíbily družičky, a zároveň tak krásná, že jí na rtech visí i pánská část osazenstva.

A stejně jako já nikdy nezapomíná na pravidlo č. 4: Nikdy nezůstávej sama se svědkem nebo ženichovými kamarády.

Sotva přijdeme do restaurace, krájí se dort. Jake se činí jako na drogách, pusa mu jede zběsilým tempem, zatímco skládá ubrousky do tvarů, které vypadají skoro dokonale, a informuje mě, že řidič s ubrusy se v jednom kuse omlouval.

To ale nestačí. Len a láska se do mého rolodexu skutečně nedostane. (Ano, opravdu mám starý rotační vizitkář z padesátých let. Naprosto roztomilý kousek.)

Doskládám s Jakem ubrousky, opravím ty nedokonalé a pak už přichází hosté.

Na práci pro velkou svatební agenturu mi nejvíc chybí, jak jsem si hned po krájení dortu mohla dáchnout. Když jsem ještě byla zaměstnaná u Svatební agentury Whitney Harrisonové, mohla jsem si dovolit najmout tři takové Jakey jen na stavění a bourání celé akce. Teď když pracuju sama na sebe, jsem na nohou od rána do večera. Jednou to ale dokážu a budu také organizovat každou sobotu tři a každou neděli dvě svatby jako Whitney. Zatím ovšem zvládám jen jednu denně a v neděli pouze menší akce, protože v sobotu nemám ani minutu volného času.

Vážně by mi bodl nějaký článek od Marthy Stewartové nebo na TheKnot.com. Tohle pomohlo Whitney, když jí bylo něco přes dvacet a začínala. Svoje místo v záři reflektorů si vydobyla svatbou starostovy dcery, čímž také zajistila Sacramentu místo na mapě svatebního průmyslu. Když jsem pro ni začala pracovat já, pohybovala se na trhu pětadvacet let a měla celé hromady kontaktů v San Franciscu. Na svatbách samotných se skoro neukazovala, pokud zrovna k oltáři nemířila nějaká celebrita.

Jenže já mám svatební dny opravdu ráda. Užívám si hektický ruch obřadu, malé problémy i první tanec. Nicméně jednoho dne bych stejně chtěla vydělávat tolik, abych si mohla dovolit další dva asistenty a sama jen ukazovat prstem. To by znamenalo obětovat trochu z mého brandu, který shrnoval slogan: Moderní mileniálka s osobním přístupem, kterou si můžete dovolit.

„Proč se na toho dýdžeje tak mračíš? Zase jsi ho nachytala, jak si na záchodě dává koks?“ stiskne Mar spoušť fotoaparátu.

„Vážně si myslíš, že s tím chlápkem ještě pracuju?“ zeptám se. „Hodila jsem ho na blacklist. Ten už bude hrát jen na kokainových svatbách.“

„Výborně,“ vymění Mar objektiv. „Přemýšlíš o zítřku?“

No, zatím mě to nenapadlo, ale když to teď zmínila… „Nejsem nervózní,“ vyhrknu.

„Fajn,“ zasměje se. „Protože nemáš proč. Buď tě budou chtít, nebo ne. Nic jiného dělat nemůžeš.“

S hlubokým nádechem kývnu.

Pokud jde o průlomy, zítra by se jeden takový mohl podařit. Hazel Reneeová, influencerka s 4,2 milióny followerů na instagramu a 8 milióny na youtube, se zamilovala do holky ze Sacramenta. Když jsem minulý měsíc na instagramu zahlédla oznámení jejich zásnub, hned jsem si pomyslela: Kterýpak šťastlivec z LA jim asi bude organizovat svatbu?

Zatím to ale vypadá, že tou klikařkou budu já. Hazelina snoubenka, Jacqueline Nguyenová, by se totiž ráda vdala v rodném městě. Před dvěma týdny mě e-mailem požádala o pohovor. Zatím se však snažím si nedělat moc velké naděje. Jsem plně připravená jim upřímně říct, co nabízím a čím nemůžu sloužit. I kdyby plánovaly nezvat víc než třicet lidí, existují agentury, které mají daleko víc zkušeností se stylem, který ty dvě asi budou chtít. (Rozumějte: nóbl, snobská svatba.)

Pokud si ale s Hazel a Jacqueline lidsky sednu… Pokud budu organizovat veselku, kterou uvidí milióny…

Nic jiného už potřebovat nebudu. Tohle by byla zlatá propustka na exkluzivní (nóbl a snobský) trh, který je vidět.

Jen se musím ujistit, že jsem připravená.

Nad ránem se ke mně přitočí Eloise, bosky a opilá láskou, políbí mě na tvář a řekne mi, že jsem byla nejlepší volbou jejího života. Pošlu ji limuzínou domů a chvilinku se jen tak pro sebe spokojeně usmívám.

V duchu se mi mihnou chladné modré oči Whitney Harrisonové a v uších mi dozní ozvěna jejího mateřského tónu, který si schovávala jen a jen pro mě: Opatrně, Amo. Nakonec jsi jenom jejich svatební koordinátorka, ne nejlepší kamarádka. Nevydávej ze sebe tolik lidem, které už nikdy neuvidíš, a budeš ještě ráda, že se s tebou aspoň po svatbě zdvořile rozloučí.

Tak teď koukej, Whitney.

S povzdechem si promnu čelo. Zkoušela jsem si vytyčit jasnější hranice. Bohužel to ale v kontaktu se zákazníky i dodavateli vždycky byla moje slabina. Hrozně ráda totiž poznávám lidi a zjišťuju, co jim dělá radost. Jenže když zapomenu, že obchodní vztahy mají svoje hranice, spadnu do průšvihu.

Vždycky.

2

Ama

BŘEZEN

Rozhodovat se, co na sebe na setkání s někým, kdo má vlastní řadu make-upu, tři příští projekty na IMDb a obličej na Times Square, je hotová noční můra.

Když se Hazel Reneeová poprvé objevila na titulní stránce Marie Claire, chodila jsem ještě na střední školu. Jsme zhruba stejně staré, takže ji s kamarádkami sleduju už docela dlouho – na instagramu dokonce deset let, a tak přesně vím, co čekat, až za hodinu vpluje do kavárny.

Většinou se na první pohovor oblékám podle zákaznice. Jaký má vkus, zjistím obvykle díky menšímu stalkingu na sociálních sítích a potom se rozhodnu, jestli si vzít raději kostýmek od Stelly McCartney, nebo to zkusit s outfitem bohémské čarodějnice. Hazel a Jacqueline jsou mladé a trendy. Ty dvě Stellu nepotřebují. Nakonec na sebe natáhnu těsnou černou košili, na ni stejně tmavý blazer, džíny a antracitové boty na vysokém podpatku. Dnes si dávám zvláště záležet na make-upu, protože se mám přece jen potkat s Hazel Reneeovou. Navíc používám její řadu. To ona mě v pubertě na youtube naučila si správně nanášet konturku, což dělám od té doby pořád stejně, protože si mě kvůli kulaté tváři beztoho všichni pletou s teenagerkou.

Nakonec ještě trochu parfému – na stříknutí flakónu reaguje moje kočka zlostným zasyčením – a můžu se vydat do teplého březnového rána.

Před pár lety jsem si koupila třípokojový domek v hezké části Města stromů. Tedy… vlastně to znamená, že jsem se tam nastěhovala, protože oficiálně mi ta stavba bude říkat paní zhruba za čtyřiaosmdesát let. V městě jako Sacramento je těžké se neupíchnout v centru někde na privátě plném spolubydlících. Dokonce tu máme i okruh pěti bloků, kde to vypadá trochu jako v New Yorku – pod bytem bar, na rohu minimarket a všechno v docházkové vzdálenosti. Člověk si na to rychle zvyká. Mar ještě bydlí v centru, ale jezdí za mnou patnáct bloků na východ, když potřebuje „prázdniny“. Já jsem se rozhodla rozbourat mileniálský stereotyp a přestala žít po podnájmech. Nebojte se – pořád utrácím 6 000 dolarů ročně za avokádové tousty. Mám v tom podniku členskou kartu.

Pokud ale opravdu utrácím takovou sumu za něco jedlého, pak to jsou koblihy.

Rozrazím dveře J Street Donuts a pan Kwon mi zamává nad hlavou své pomocnice. Když přijdu k pultu, už mi nakládá moji silnou šestku.

„Nechte mě hádat,“ usměje se. „Noví zákazníci?“

„Jak to víte?“

„Jste jako ze škatulky,“ zavře krabici a vezme si ode mě desetidolarovku. „Ten s burákovým máslem je úplně vlevo v papíře.“

„Děkuju, pane Kwone,“ odtančím pryč dřív, než žena přede mnou stihne u pokladny vytáhnout kartu.

Pan Kwon ví, že drobné si má nechat, stejně jako mu nemusím říkat, že i když je jeho Burákový sen nejprodávanější položkou na menu, já mám bohužel alergii. Kdysi mi je dával do oddělené krabice, když jsem nějaké kupovala pro klienty, ale po pár letech jsem ho nakonec přesvědčila, že mi stačí, když je oddělí papírem.

Koblihy jsou mým jazykem lásky. Nosím je na každou zahradní party i koktejlový dýchánek – prostě všude, kam mě pozvou. Neexistuje problém, který by se nevyřešil prvním zakousnutím se do nadýchaného těsta. Samozřejmě nepočítám vážné problémy globálního měřítka – přesto si však myslím, že i v takovém případě by se všechno zlepšilo, kdyby si lidé spolu sedli a dali si koblížek.

Kromě toho tuhle dobrotu používám jako taktiku k poznávání zákazníků. Hned vím, které nevěsty začaly hubnout do šatů, kteří ženichové nevidí rádi, když jejich vyvolené baští sladkosti, a které páry už se začaly cpát ze stresu. A zatímco tak pronikám do tajů svých zákazníků, můžu si také dát koblížek. Nebo rovnou šest, pokud nastávající manželé opravdu drží dietu. Moje máma si naordinovala asketický režim asi jen na třetinu svých svateb, což mi vždycky prozradilo, kde si citově stála ve vztahu k partnerovi, jeho kamarádům a obecně k právě probíhajícímu momentu na životní pouti.

Zaparkuju před Café Weatherstone, módní kavárnou v cihlové budově, jež kdysi dávno sloužila jako stáje. Nevím, kdy přesně, ale rozhodně v dost zapadlé minulosti. Baristé mě tu znají, protože na svatební hostiny objednávám jejich kávu. Dokonce jsem tu před dvěma lety pořádala i malou svatbu pro třicet lidí – to proto chlapík s bradkou za pultem neřekne ani slovo, když si to sem hasím s bednou koblih pod paží.

Obsadím otevřený roh rustikálního jídelního stolu přímo uprostřed kavárny a usadím se čelem ke dveřím. Objednám si jen překapávanou kávu. Dostanete ji tu v malé karafě výhradně pro vás, abyste se hned cítili jako obzvláštní měšťák. Jinak si ale většinou objednávám svůj oblíbený espreso shot s cold brew. Dnes to s kofeinovou vzpruhou raději nepřeháním – kolena se mi třesou až až.

Ještě nikdy jsem z první schůzky s klienty nebyla tak nervózní – tedy snad s výjimkou té úplně první v životě, která se odehrála někdy před třemi lety. Whitney mi je poslala, když se jim při pohledu na její ceny podlomila kolena, a i když to zní jako almužna z milosti, tenkrát jsem takových potřebovala, kolik jsem jich jen mohla dostat. Rozhodnutí opustit loď agentury Whitney Harrisonové a vydat se na volnou nohu mohla být nejkolosálnější chyba mého života, ale naštěstí jsem měla kliku a Whitney na své straně.

V devět hodin dvě minuty se v kavárně rozletí dveře a já potřebuju vteřinu na to, abych opravdu uvěřila, že sem míří osoba, která doteď žila jen v mém telefonu. Čekala jsem vystajlovanou modelku, ale dostala obyčejnou holku odvedle. Hazel na sobě má džíny a svetr, tmavě blond vlasy stáhnuté do culíku a její slávu prozrazují jen černé brýle, které si nesundá ani v místnosti. Za ruku si vede Asiatku s kulatými tvářemi a jiskrnýma hnědýma očima – Jacqueline. Zachytí moje zamávání a ukáže na mě prstem.

„Ehm… vy jste… Ama?“ hodí tašku na stůl vedle mě a nabídne mi ruku ke stisku.

„A vy zase Jacqueline.“

„Klidně mi říkejte Jackie,“ usměje se. „A tohle je Hazel.“

Potřesu Hazel rukou. „Ráda vás poznávám.“ Má stisk jako medvěd a krásnou, souměrnou tvář. Až se mi z toho všeho zatočí hlava.

„Bože, vy máte tak dokonalou pleť,“ vydechne, čímž mě hned položí na lopatky.

Bříšky prstů se bezděčně dotknu svých tváří. „Ach, děkuju,“ hlesnu. „Víte, že to je vaše řada kosmetiky?“

„Paráda! Tak to mám radost za obě,“ zářivě se zazubí, než se otočí na Jackie. „Oříškový latté?“

Jackie kývne a posadí se naproti mně, zatímco Hazel vyrazí k pultu. Jackie už chce něco říct, když její oči zavadí o růžovou krabici na stole mezi námi. „Jestli jsou tohle koblížky, asi se radostí zcvoknu.“

Roztáhnu ústa do spokojeného úsměvu a otevřu víko. Jackie vyjekne, jako bych před ní já padla na koleno s diamantem v ruce, ani vteřinu neváhá a rovnou si z půltuctu v krabici vybírá svoji oblíbenou příchuť.

„Pokud máte ráda burákové máslo, je to jejich specialita. Vidíte, je to ten zabalený,“ ukážu na koblížek ve voskovaném papíře.

Sotva si ho bez váhání nacpe do pusy, je mi jasné, že tu holku už teď miluju.

„Panebože,“ mumlá s ústy plnými těsta.

Hazel se vrátí ke stolu přesně včas, aby jí její snoubenka mohla doslova strčit koblihu do tváře s nadšeným: „Láskotomusíšochutnat.“

„Hmmm,“ vykulí nadšeně oči Hazel. „Tohle miluju.“

Fajn, fajn. Takže je můžu oficiálně mít ráda obě.

Vždycky se snažím nezačínat schůzku v přísně obchodním duchu, protože lidé občas potřebují trochu času, než nakousnou tak příšerně trapné téma, jako je jejich vlastní svatba. V tomhle jsme se s Whitney nikdy neshodly. Ta šla ráda rovnou k věci. Jenže když jste Whitney Harrisonová, lidé okamžitě zmlknou, jakmile se chopíte slova.

„Vy jste, Jackie, vyrostla tady v Sacramentu?“

Jackie jen kývne a s blaženým mlasknutím si usrkne oříškového latté. „Chodila jsem na Rio Americano. Maturitní ročník 2015.“

„Tak to jsme maturovaly ve stejném roce!“

„Vážně? Kam jste chodila vy?“

„Ke Svatému Josefovi,“ pípnu trochu plaše.

Jackie se v očích rozsvítí něco jako žárovička, když řekne: „No jasně.“

Moje matka neměla chudé dětství – doslova se koupala v penězích, které ale nakonec z velké většiny utratila za dvě věci: moji soukromou školu a své svatby. Když se před lidmi zmíním, že jsem chodila na jednu ze čtyř privátních katolických škol v Sacramentu, hned se na mě dívají jinak. Jenže já to nesnáším. Navíc sama nemám z mámina bohatství ani cent, protože ta je raději rok co rok vydává za dekorace na stoly a smyčcová kvarteta, a já ji nechci o peníze prosit, když je nepotřebuju. U Whitney jsem začala pracovat v podstatě hned po maturitě, a tak jsem si k mámě pro finanční injekce chodit nemusela. Jen fakt, že jsem nešla na vysokou, se černá na jinak neposkvrněné reputaci mojí střední školy jako ošklivá kaňka. Pár výhod ale Svatý Josef přece jen měl. Jednou z těch nesporných je fakt, že se teď všichni moji kamarádi a známí berou. Někteří z nich si nemůžou dovolit Whitney, a proto jich spousta v posledních třech letech skončila u mě.

„A co děláte vy?“ zeptám se Jackie.

„Ředitelku legislativního odboru u nás v Kapitolu.“

„Super! Teda… aspoň to tak zní. Ve skutečnosti nemám páru, co to obnáší.“

Jackie se zasměje. Oplatím jí to a otočím se k Hazel. „Čím se živíte vy, je mi naprosto jasné. Ale co vás táhne do Sacramenta?“

„Jackie,“ odpoví Hazel jednoduše. Obě si vymění pohledy a lehounce jim zrůžoví tváře. „Vždycky se chtěla vdávat tady.“

„Je to skvělé město,“ souhlasím, „a máme tu i naprosto úžasné lokace.“ A zase se vracíme k obchodnímu jednání.

„My už vlastně víme, kde tu svatbu chceme uspořádat,“ září Jackie jako sluníčko, když se znovu otočí ke mně.

„Výborně! Už jste si určily datum svatby?“

„Zatím ne,“ zavrtí hlavou Hazel. „Jackie se nejdřív chtěla ujistit, jestli v tu dobu nemáte jiné termíny.“

Prsty mi ztuhnou v tašce, kde teď hledám svůj katalog. „Ach, to je…,“ položím složku na stůl. „Víte, hrozně mi lichotí, že jste se se mnou chtěly potkat. I když… lichotí možná není úplně to správné slovo. Jsem prostě nadšená! A rozhodně mi to rozzářilo den,“ přejedu očima z jedné tváře plné radostného očekávání na druhou. „Jen chci mít jistotu, že děláte pro svoji svatbu to nejlepší, co můžete. Zatím neznám žádné podrobnosti: jak ji chcete velkou, jak luxusní, ale na trhu je spousta agentur, které mají zkušenosti se svatbami všech velikostí. Třeba Agentura Whitney Harrisonové je naprosto úžasná. Sama jsem tam pracovala.“

„Zrovna o té jsem neslyšela vždycky jen dobré věci,“ zašklebí se Jackie.

„Aha, dobře,“ přinutím se k vřelému úsměvu, zatímco mi v hlavě běží, kdo asi mohl dát Whitney špatnou recenzi a přežil to.

„Vy na druhou stranu,“ vloží se do debaty Hazel, „máte jen samá vřelá doporučení.“

Otevřu pusu, abych poděkovala za kompliment, ale to jsem nikdy neuměla, a tak jen vybafnu: „Jo, super!“ než s odkašláním pokračuju: „Určitě se pobavíme o tom, co můžu nabídnout, a ujistíme se, že je to přesně to, co pro svůj velký den potřebujete.“

Obě pokývají hlavou jako dvě plastové figurky. Otočím katalog k nim a otevřu ho na první stránce. Neujde mi, jak se mi třesou ruce. Držím se pouhého střípku naděje, že to klapne. Sama netuším, jak tohle zvládnu, pokud se jim budu líbit, ale rozhodně vím, že to chci aspoň zkusit. Daná složka je moje nejlepší reklama, a tak se hned pustím do vysvětlování.

„Na svatebním trhu, plném ostré konkurence, je mojí specialitou zákazník sám. Vy. Vaše vize. Vaše svatba. Nabízím šest balíčků pro každý rozpočet.“ Už chci dodat, že peníze v tomto případě asi nehrají roli, ale rychle se zarazím. „A taky pro každý styl.“ Otočím stránku na svoji nejdůležitější prezentaci – portfolio plné celostránkových obrázků deseti svateb, na které jsem nejpyšnější. „To, co nabízím já a jiné menší agentury nemají, je zkušený design vytvořený přesně na míru vaší osobnosti a snům. Jiné butikové agentury si najímají za zvláštní poplatek externí návrháře, nebo si alespoň za design nechávají více zaplatit. Toho se u mě nemusíte bát – dostanete všechno v jednom.“

„Ale to byste měla. Myslím – účtovat si víc.“

Pootevřu rty, připravená vysvětlit, jak počítám svůj honorář, ale Hazelino tiché mumlání mě zastaví. Očima bloudí po mém portfoliu.

„Promiňte, že vás přerušuju, ale… opravdu byste se měla zamyslet nad tím, jestli tu službu nezpoplatnit extra. Tohle,“ ukáže na moji nejoblíbenější svatbu, „je vynikající.“ Mluví o Vrbovém sále, hotové explozi jara ve starém skladu přestavěném na trendy místo pro nejrůznější akce. „Vypadá to líp než celá moje zeď na pinterestu,“ jásá Hazel, „za takový talent byste si skutečně měla nechat zaplatit.“

Do tváří se mi nahrne krev. Rychle vykoktám neurčité poděkování. „Máte pravdu. Asi bych si tam měla přidat nějaký poplatek, ale já tuhle práci miluju a právě design mi dává konkurenční výhodu.“

Hazel něco zamručí, než si usrkne svého flat white. „Kdysi jsem si na tištěné inzeráty dělala vlastní make-up. Tehdy můj youtubový kanál obsahoval jen návody na líčení, a tak jsem chodila na focení už namalovaná a fotograf mi to vždycky pouze schválil. Tenkrát mě ani nenapadlo, že jejich vizážistka za svou práci samozřejmě dostávala gáži – a v některých případech i zmínku v titulku.“ Poškrábe se za uchem. „Vy určitě nejlépe víte, co děláte, a já vám tu nechci radit, jak vést firmu, ale mezi námi děvčaty z vizuální branže: krása něco stojí. Nebojte se říct si o to, co vám patří.“

Sevře se mi srdce a po zádech mi přejede mráz. Skoro se stydím, ale zároveň se pod váhou toho komplimentu dmu hrdostí.

„Promiňte,“ zasměje se Hazel. „To jen znamená, že mi na vás záleží. Přísahám.“

„Ona už je taková,“ protočí Jackie z legrace panenky. „Nevyžádanej business coaching.“

„Ale ne, já jsem za to vděčná,“ vyhrknu hned. „Jen mě to ohromilo, to je všecko. Určitě má cenu se nad tím zamyslet.“ Najednou hledám pevnou půdu pod nohama, kterou mi Hazel Reneeová tak dokonale sebrala, když mi na plná ústa řekla, že se prodávám pod cenou.

Asi poznala, jak se v tom plácám, tudíž řekne: „Povězte nám víc o těch balíčcích.“

„Jasně!“ otočím stránku. „Neřídím se v prvé řadě počtem hostů. Jasně, to je taky ve hře o cenu, ale pokud jde o služby, spíš se zamýšlím, co ode mě zákazníci potřebují. O jaký závazek stojí.“

„O plný závazek samozřejmě,“ přeruší mě Jackie. „Kašlu na dětské krůčky. Chci design, výběr dodavatelů, chci, abyste mě doprovodila k oltáři.“

Vyprsknu smíchy.

„Letos budu mít pořádné fofry,“ přeruší nás Hazel, „zatím to ještě nepustili na veřejnost, ale budu hrát v příštím projektu Grety Gerwigové – příští měsíc začínáme točit.“

„No páni!“ vykulím oči. „Víte, že Greta je taky ze Sacramenta?“

Jackie kývne. „Hrozně to Hay přeju,“ stiskne snoubence ruku, „ale taky to znamená, že budu naši svatbu muset z velké části plánovat sama.“

„Sama ne,“ hádá se Hazel. Moc se mi líbí, jak ustaraně se u toho tváří. „Víš přece, že pokud jde o svatbu, jsem vždycky k mání.“

„Jasně, jasně… Ale shodly jsme se, že kvůli točení nechceme vdavky posouvat o celý rok, a tak je třeba se zaměřit na první rozhodnutí,“ otočí se Jackie na mě. „A proto potřebuju vás. Nabízíte celodenní podporu po textovkách pro úzkostné nevěsty?“

Samozřejmě si dělá legraci. Zasměju se společně s ní, jenže… já něco takového kdysi skutečně nabízela a teď přišel čas ten zlozvyk uložit k ledu.

Zatímco popíjíme kávu, napadne mě, že tahle zakázka bude pořádná fuška. Ty dvě jsou mi sympatické. Dokonce moc. Srdce mi buší, jako kdyby to nebyla obchodní schůzka, ale velmi povedené první rande, a už v duchu vidím, jak se tohle všechno bude odvíjet.

„Myslím, že s tím se bude dát pracovat,“ řeknu. „Povíte mi, na kterých detailech jste se dohodly a kde leží vaše priority?“ Z tašky vytáhnu iPad a otevřu poznámky. Načmárám do nich Hazel a Jackie, což se hned objeví tiskacím písmem uprostřed obrazovky.

„Jasné je, že se chceme brát v rozáriu McKinleyho parku, jak jsem o tom odmalička snila,“ začervená se Jackie a Hazel ji vezme kolem pasu.

„Tam je to nádherné,“ napíšu si název lokace hned vedle jejich jmen do malé bubliny. „Pár svateb jsem tam dělala, takže se tam vyznám. Navíc od parku bydlím jen kousek pěšky. Jen se jim rychle plní kalendář.“

„Přesně,“ pokývá hlavou Hazel. „Už jsem tam volala a drží nám pár volných termínů. S konečnou rezervací jsme ale chtěly počkat až na vás, abyste měla určitě čas.“

Zamrkám. Zdá se, že jsem pro ně tak zásadní, až mě to ohromuje. Tváře mi hoří, když otevřu aplikaci kalendáře a zeptám se: „Tak jaké máme možnosti?“

„Nejraději bychom se braly sedmého října, ale šestý duben by nám taky nevadil.“

„Myslíte říjen tohoto roku?“ vypísknu a vykulím oči na kalendář.

Sedmého října je za sedm měsíců, takže duben by určitě byl lepší. Než ji ale stihnu přesvědčit, opře se Hazel lokty o desku stolu a celá zasněná zašeptá: „Vždycky jsem si přála podzimní svatbu.“

A možná že je to jen proto, že se jedná o Hazel Reneeovou, nebo protože už před očima vidím článek, který mě proslaví, nebo čistě z toho důvodu, že Jackie miluje koblížky stejně jako já (víc o člověku stejně vědět nepotřebuju), ale hned na ně nevybafnu, že podzim neklapne.

Ne že bych nezvládla za sedm měsíců zorganizovat svatbu. Dělala jsem jich spousty za méně než rok a všechny vyšly nádherně. Kromě toho ještě sedmého října v kalendáři nic nemám.

Potom nepříjemně dlouho mlčím, zírám do plánovacího kalendáře a prolistovávám velké zakázky, které jsem na letošek nasmlouvala. V září mě čekají jen dvě další veselky, takže po hektické svatební sezóně bych mohla Jackie a Hazel věnovat svou plnou pozornost.

Když zvednu hlavu, kouše se Jackie do rtu a Hazel se s napjatým výrazem pokouší číst vzhůru nohama termíny v mém kalendáři.

„Takže… bych to zvládla, ale bude to hodně narychlo.“

Jackie vyjekne radostí a Hazel jí vlepí pořádnou pusu.

„Narychlo – to je naše!“ zajíkne se Jackie. „A ne, teď nemyslím na sex! Prostě to ze mě nějak vylítlo.“

Hazel vyprskne smíchy, zatímco její snoubenka se udýchaně omlouvá.

Chichotám se s nimi. Jackie je rudá jako rajče a Hazel se jí hihňá do ramene. Jejich radost je nakažlivá. Svůdná. Už se těším na sedm měsíců s nimi a jasně vidím, jakou budou mít svatbu, i svůj tag na každé fotce, která prolétne internetem. Určitě o tom bude psát i People a snad i Entertainment Weekly. Novináři mi budou volat, aby mohli udělat reportáž, The Sacramento Bee bude informovat všechny místní ve své svatební rubrice… A těsně než ty dvě přejde záchvat smíchu, představuju si i to, jak mi Whitney bude volat se srdečnou gratulací. Mám pocit, že mě strhl proud. Vlna, která se dme výš a výš.

„Píšu si vás do kalendáře na sedmý říjen,“ uzavřu to. „Ještě dnes zavolám do rozária a závazně potvrdím datum. Nejdřív byste ale o tom místě měly něco vědět: nemají prostory pro hostinu, které bych mohla s čistým svědomím doporučit. Víte už, jakou tu oslavu chcete mít?“

„Zatím ne,“ vyhrknou obě unisono.

„Na to se můžeme podívat později, ale v parku si to představit neumím.“ Najednou s nimi mluvím úplně jinak. Beru jejich svatbu do svých rukou, mluvím rychlostí samopalu, vedená vlnou adrenalinu. „Pokud se vám obecně líbí můj Vrbový sál,“ ukážu na stránku v portfoliu, „zamyslíme se nad podobným stylem.“

Jackie s Hazel společně přikývnou.

„Zadruhé: protože je to historická růžová zahrada, máme jen několik floristů, kteří v ní mají povolení pracovat.“

„Jo. Ten náš mezi ně patří. Aranžuje tam květiny v jednom kuse,“ řekne Jackie.

Po těch slovech se mi stáhne hrdlo a na chvilku mi dojde řeč. Vlna, na níž jsem jela ještě před několika vteřinami, se zlomila a mě stahuje zrádný spodní proud rovnou pod hladinu.

Z pěti sacramentských květinářství pracujících v parku vlastní muž jen jedno jediné.

Sevře se mi hrudník, až mám pocit, že nemůžu ani dýchat. Přesto se přinutím k úsměvu. „Už tedy máte svého květináře?“

„Ano! Promiňte. Květiny a místo obřadu jsou jediné dvě věci, na kterých opravdu trvá…“

„Podepsaly jste smlouvu, nebo se ještě můžeme podívat, kdo je na trhu?“ vypísknu nepřirozeně vysokým hlasem.

Jackie zamrká. Hazel ztuhne s kávou u úst.

„Abychom našli toho nejlepšího dodavatele ze všech,“ probudím se z šoku a začnu argumentovat.

„Myslím, že my už toho nejlepšího floristu máme,“ zasměje se Jackie. „Je to květinářství Blooming. Patří Elliotu…“

„Úžasné!“ usmívám se tak zářivě, div mi nevypadnou zuby. „A potvrdil vám spolupráci i říjnové datum?“ Můj tep uhání, jako bych právě běžela sprint. Ne. Ještě se s ním nemohly potkat. A i kdyby ano, mohl je poslat do jiné svatební agentury nebo odmítnout spolupráci – jako poslední dva roky.

„Zatím ne,“ zavrtí hlavou Jackie, „ale je to rodinný přítel. Pracuju s jeho mámou v Kapitolu.“

Mám pocit, jako by mi před očima praskla moje vysněná růžová bublina.

„Aha, to je hezké.“ Než to Jackie vysloví, dávno vím…

„To Laura vás tak vřele doporučovala. Plánovala jste před dvěma lety její druhou svatbu.“

Hlavou mi plavou bublinky šampaňského, ploužák a příjemně vyhřátá ruka na bedrech. Stejně tak rychle ale moje vzpomínky odplynou a v srdci se mi rozhostí starý známý vlhký chlad.

„Jistě,“ zachraptím nepřirozeně. „Senátorka Gilbertová je skvělá žena a příkladná zákaznice, pokud to tak můžu říct.“ Jak se mi v těle rozpíná strach, mám pocit, že se mi na kostech napíná kůže. „Vy jste na té svatbě byla?“ sevřu křečovitě hrnek s kávou.

„Tehdy jsem to nestihla,“ povzdychne si Jackie. „Byla jsem v Chicagu, kde jsem poprvé potkala Hazel!“

„Nádhera! Prosím, řekněte mi o vás dvou všechno,“ vyhrknu, celá šťastná, že se Jackie té oslavy neúčastnila, a ještě vděčnější, že můžu změnit téma. „O dodavatelích se pobavíme později.“

Zvoní mi v uších a ztrácím cit v nohou. Zavřu iPad a pokouším se naslouchat. Hazel s Jackie mluví jedna přes druhou, vesele se dohadují, která z nich se zamilovala dřív, a já bych si tohle všechno měla psát. Měla bych si do hlavy uložit každý střípek jejich osobnosti jako skleněnky do pytlíčku. Měla bych si do iPadu do bubliny hned vedle jejich jmen poznamenat datum svatby.

Jenže místo toho je poslouchám jako stará známá, zatímco z hlavy se mi jako písek přes síto sypou obrazy venkovských stodol a slonovinových ubrusů. Entertainment Weekly a People mi odnáší vítr.

Protože tuhle svatbu já dělat nebudu.

3

Elliot

Bože, jak já ty kytky nenávidím.

„Elliote!“