Přeložila Klára Kučerová

MEDEA

Copyright © Rosie Hewlett, 2024

All rights reserved.

Translation © Klára Kučerová, 2024

ISBN 978-80-249-5545-2

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- PODĚKOVÁNÍ

Všem ženám, kterým říkali,

že jsou „až moc“, nebo „ne dost“.

1

Když jsem byla malá, proměnila jsem bratra v prase.

Přišlo mi tehdy zábavné sledovat, jak se mu lámou kosti, a slyšet vlhké lupání doprovázející proměnu svalů a šlach. Smála jsem se jeho křiku, když se mu nos protáhl do rypáku a z buclatého, růžového pozadí mu vyrašil malý zakroucený ocásek.

Nikdo jiný se nesmál.

Otroci naříkali, když viděli, co jsem udělala, a někteří dokonce utekli z paláce a už se nikdy nevrátili. Jiní padli na kolena, mumlali modlitby a z pokřivených rtů se jim řinuly zoufalé prosby.

Když se to dozvěděli moji rodiče, matka ronila slzy, kdežto otec mě udeřil do tváře. U obou to byla předvídatelná reakce.

„Proč jsi to udělala?“ zeptal se otec.

„Protože můžu,“ odpověděla jsem.

Zjevně to byla nesprávná odpověď.

Ačkoli to byla pravda, nebyla to jediná příčina mého chování. Absyrtos byl krutý. Týral mě i mou mladší sestru, ale zatímco já jeho zlomyslnosti dokážu snášet, Chalkiopé je daleko křehčí. Zlé slovo ji zraní jako nůž, zaryje se jí pod kůži a začne tam hnisat. Není stavěná na to, aby snášela krutost. Je jako čerstvě napadaný sníh, čistá a křehká, a poskvrní ji sebemenší smítko. Kdežto já jsem jako zmrzlá země, tvrdá a nepoddajná.

A tak jsem Absyrta proměnila ve svini, protože se tak choval. Věřila jsem, že je to spravedlivý trest, ostatně já jsem díky svému otci na tresty vždycky věřila. Spravedlnost jsem vykonala docela snadno – stačila jednoduchá směs, kterou jsem mu ráno nasypala do kaše. K Absyrtově cti je třeba říct, že už při druhém soustu mou lest vycítil a pokusil se „jed“ vyplivnout. Ale už bylo pozdě, samozřejmě. Moje kouzlo se do něj zahryzlo v téže chvíli, kdy mu prošlo ústy.

Nikdo jiný v mém jednání spravedlnost neviděl, protože podle nich na Absyrtově chování nebylo nic špatného. Prostě „byl kluk“, což zjevně znamenalo, že krutost je jeho přirozeným projevem. Mně toto zdůvodnění nikdy nedávalo smysl.

Po onom incidentu mě otec zavřel v mém pokoji a ke dveřím postavil dva strážce, aby mě hlídali. Zpočátku mi přišlo docela zábavné, že se můj otec Aiétés, mocný vládce Kolchidy, bojí své malé, tiché Médey. Teprve později jsem zjistila, že přijít o svobodu rozhodně není žádná zábava.

Když se onen den proměnil v noc, přišel otec do mého pokoje a řekl mi, abych své kouzlo zrušila.

„Nevím jak.“

Byla to pravda, ale zbil mě jako lhářku; jako bych v sobě měla tajemství, které se mi snažil vytlouct z těla. Ještě si pamatuji zvuk jeho dechu, ty těžké, nerovnoměrné nádechy, když se rozpřáhl k další ráně. Byly to stejné přerývané nádechy, které ke mně chvějivě pronikaly skrz zdi, když byl s mou matkou sám.

Na rozdíl od matky jsem nikdy neplakala, když mi otec ubližoval. Myslím, že ho to dráždilo, a nejspíš proto to dělal tak často. Ale mně slzy vždycky připadaly zbytečné. Jednou jsem to řekla Chalkiopé, když vzlykala nad mrtvým ptákem, kterého jsme našly na nádvoří. Dívala se na mě mokrýma, třpytivýma očima.

„Někdy říkáš věci, které mě děsí, Médeo,“ a víc nic.

„Tebe děsí všechno,“ odsekla jsem, šťouchla do mrtvého ptačího těla klackem a otevřela v něm ránu. Chalkiopé křičela, abych přestala, ale já jsem si jí nevšímala a zaryla klacek hlouběji. Chtěla jsem vidět, co je uvnitř.

Když to otec konečně vzdal a pochopil, že opravdu nevím, jak bratra vyléčit, rozhodl se obrátit jinam. K poslední instanci.

Mé tetě.

Takovýto vývoj událostí mi přišel zvláštní, jelikož jsem se s tetou nikdy nesetkala.

V Kolchidě byla spíš mýtem než ženou a kolem jejího jména byla utkána hustá a bohatá tapiserie pověstí: Kirké.

Doslechla jsem se, že ji můj otec před lety vyhnal, ale nikdo nevěděl proč. To však nezabránilo Fámě, bohyni pomluv, aby svůj palčivý dotek rozšířila po celé zemi, a zažehla tak legendu o mé tetě.

Říkali jí i jinak – to slovo otroci šeptali ve svém rodném kolchidském jazyce a ústa si při tom zakrývali rukou. Čarodějnice. Jako dítě jsem nevěděla, co to znamená, ale vyslovovali to s takovou záští, že jsem si představovala cosi fascinujícího a děsivého.

V mých představách byla Kirké jakási zlovolná stvůra. Něco jako okřídlená Fúrie, ohavná a nelítostná. Představovala jsem si, jak létá zemí a chladně soudí nic netušící smrtelníky. Byla jsem jí – nebo spíš představou o tom, kým by mohla být – zcela uchvácena. Dalo by se říct, že jsem jí byla posedlá. Moje matka vždycky říkala, že se dokážu na věci upnout.

Kirké dorazila dva dny po Absyrtově proměně, uprostřed noci. Stále si vzpomínám na ten záchvěv strachu, který ve mně vyvolala, když jsem se probudila a nad mou postelí se tyčila temná postava načrtnutá stříbrnými stíny, které vrhal svým světlem měsíc.

Kirké musela vycítit můj strach, jelikož si ihned stáhla kápi a já jsem uviděla třpytivě zlaté oči stejného odstínu, jako měl můj otec, a nadto lehký úsměv. Ačkoli nejdřív jsem si všimla jejích vlasů, které jí v kaskádách splývaly po ramenou jako lesklé vodopády. Nikdy jsem neviděla vlasy tak světlé a zářivé; byly jako sluneční svit odrážející se v té nejčistší vodě.

Chvíli trvalo, než jsem to všechno vstřebala a uvědomila si přitom, že je to bezpochyby ta nejkrásnější bytost, jakou jsem kdy viděla.

Přítomnost mého otce, který stál za Kirké, byla jako skvrna na stěnách mé komnaty. Vzpomínám si, že měl té noci výraz chladné rozvážnosti, jíž se snažil zakrýt strach, který jsem před několika dny odhalila.

„Zdravím tě, Médeo.“ Její hlas byl silný a velitelský, přesto prozářený vřelostí, kterou si mě okamžitě získala. „Víš, kdo jsem?“

„Čarodějnice.“

Otec při tom slově viditelně ztuhl a rozhlédl se po ztichlých chodbách. K mému potěšení se však Kirké té odpovědi zasmála. Ten zvuk byl zastřený a kouřově sladký, jako spálený med.

„Dávám přednost výrazu ‚čarodějka‘.“ Kirké zářily oči jasnou zlomyslností.

„Čarodějka.“ Zvolna jsem to slovo opakovala a vychutnávala si každou z těch uspokojivých souhlásek.

„Můžeš nás opustit, Aiéte,“ nařídila Kirké mému otci, aniž se na něj podívala.

Jeho kamennou maskou probleskl strach. „Nemůžeš…“

„Od této chvíle to přebírám já.“ Tón jejího hlasu byl měkký, přesto se v těch slovech skrývalo ostří, jako čepel zabalená do kusu hedvábí. „Sbohem, bratře.“

Otec se na nás díval a tvář mu cukala, jak se snažil zachovat klid. Král Kolchidy nebyl zvyklý přijímat rozkazy.

Byla jsem si jistá, že v tom tichu slyším Absyrtovo vzdálené kvičení, doléhající k nám z hloubi paláce, kam ho ukryli, zavřeného v provizorní kleci.

„No… počkám venku… než mě bude zapotřebí.“ Otec vzdorovitě zvedl bradu. Jeho ego bylo pošramocené víc než celé mé tělo.

„Nebude.“ Kirké na mě mrkla.

S pootevřenými ústy jsem sledovala svého otce opouštějícího místnost. Ještě nikdy v životě jsem neviděla, že by poslechl něčí příkaz, natož příkaz ženy.

„Takže, Médeo, jak dlouho už studuješ magii?“ zeptala se Kirké, jakmile jsme osaměly. Posadila se na mou postel a dlouhé, štíhlé ruce si úhledně složila do klína.

„Magii?“

„Ano, Médeo. Jak jinak myslíš, že jsi svého bratra proměnila v prase?“

Mlčela jsem. O tom „jak“ jsem neuvažovala. Věděla jsem jen, že to dokážu, a tak jsem to udělala.

„Já jen… Prostě jsem smíchala nějaké věci dohromady… rostliny a kořeny. To bylo všechno.“

Kirké se naklonila blíž a její teplá vůně mi naplnila chřípí. „To byla magie, Médeo. Řekni mi, kolik ti je let?“

„Toto je moje osmá zima.“

„To je na tvůj věk velmi pokročilé kouzlo.“ V očích jí zajiskřilo, když dodala: „A víš, že patří k mým oblíbeným?“

Chvíli jsem čekala, než se její slova ve mně usadí. „Ale co je… ‚magie‘?“

Rty se jí pomalu a líně zvlnily v úsměvu. „Magie je dar bohyně Hekaté. To ona tě tou schopností obdařila.“

„To že udělala?“

„Ano. Vyvolila si tě, Médeo, a to tě činí velmi výjimečnou. Uvědomuješ si to?“

Nervózně jsem si mnula ruce v klíně. „Všichni říkají, že se mnou není něco v pořádku…“

„Lidé často nemají rádi to, čemu nerozumějí,“ přerušila mě Kirké jemně. „Ale myslím, že bys neměla dovolit, aby nevědomost druhých stála v cestě tvému vlastnímu potenciálu… nebo ano?“

Zavrtěla jsem hlavou a cítila při tom, jak mi v koutcích cuká úsměv.

Její pohled padl na modřinu, která mi začínala prokvétat přes čelist. Otec si obvykle dával pozor, aby mě zranil jen na místech, která se dají zakrýt, ale tentokrát ho vztek přemohl. Stále si pamatuji ten výraz v Kirčiných očích, tichý vztek následovaný podivnou nehybností, jež jako by prosákla do každého kousku jejího těla.

Po chvíli, která mi připadala jako malá věčnost, konečně znovu promluvila. Její hlas byl naplněn hřejivou vřelostí. „Jsem tady, Médeo. Už nejsi sama.“

V ten okamžik si mě naprosto získala.

Měla jsem vždy pochybnosti, když se otec dovolával svého božského původu a tvrdil, že je potomkem boha Slunce Hélia. Ale když jsem viděla Kirké, byla jsem si jistá, že musí být potomkem bohů, protože žádný smrtelník by nedokázal stvořit takovou dokonalost.

Nikdy jsem nepotkala ženu jako ona. Nebyla slabá jako moje matka ani přecitlivělá jako Chalkiopé ani cynická jako otrokyně. Kirké v sobě měla nenucenou, samozřejmou sebedůvěru, jakou jsem si dosud spojovala jen s muži. Ačkoli na rozdíl od mého otce ji projevovala s tichou rozhodností. Byla naprosto neodolatelná.

Byla vším, čím jsem chtěla být, aniž jsem si to do této chvíle uvědomovala. Chtěl jsem se vtisknout do jejího úsměvu a nosit její kůži jako svou vlastní, pojmout do sebe tu sílu, vyzařovat její sebedůvěru, převzít její vyrovnanost. Připadalo mi, jako bych se celý život potácela ve tmě, ale najednou na mou cestu dopadlo Héliovo světlo, díky němuž jsem konečně věděla, kam přesně směřuji, kým mám být…

Nejspíš právě proto bylo tak bolestné, když mě opustila.

„Copak musíš všechno zkazit, Médeo?“ Bratrův pohrdavý hlas roztříští mé myšlenky a vytrhne mě z dálav vzpomínek. Uvědomuji si, že většinu času trávím v minulosti a myslím na Kirké.

Její nepřítomnost je hmatatelnou prázdnotou v mém nitru.

Znovu se soustředím na tkalcovský stav a očima přejíždím po zacuchané změti nití. Ta vlákna v sobě skrývají tolik možností – pod mými prsty se však mění v chumel uzlů, který bude muset moje matka rozplést a opravit, přetkat mé chyby, jako by se nikdy nestaly.

„To je hrůza,“ pokračuje Absyrtos a tahá za jednu z nitek.

Často si přeji, aby Kirké mé kouzlo nezrušila. Jako svině byl mnohem příjemnější.

Za Absyrtem se ve dveřích jako mihotavý stín vznáší moje sestra. Naše oči se setkají a na rtech jí zaškube nervózní úsměv.

„Otec tě volá.“ Bratr se nade mnou tyčí. Čpí koňmi a zaschlým potem.

„Zrovna jsem vzpomínala na to, jak jsem tě proměnila v prase, bratře,“ řeknu a nechám se provrtávat pohrdavým pohledem, aniž bych cokoli cítila. „To bylo… jak je to už dlouho? Myslím, že devět zim. Pamatuješ?“

V jeho očích se zableskne temný stud, který rychle zhoustne v hněv. Připomíná mi otce, když se zlobí, obličej se mu ošklivě zkřiví a na čele se vyrýsují hluboké vrásky.

Věřím, že vztekem lidé stárnou rychleji, a proto Absyrtos vypadá tak sešle, přestože je jen o dvě zimy starší než já.

Udeří mě otevřenou dlaní do obličeje. Slyším, jak Chalkiopé tiše vyjekne a nosem mi projede bolest, až mi vhrknou slzy do očí. Chvíli zůstávám nehnutě a čekám, až bodavá bolest ustoupí, zatímco se v mých žilách probouzí ten známý pocit. Tvá magie, ozve se v mé mysli Kirčin hlas, naslouchej jí, Médeo.

Usměju se do země.

„Máš zakázáno o té kletbě mluvit.“ Absyrtos to slovo nenávistně vyplivne.

„Já vím. Otec mi to vyjasnil víc než dobře. Upřu na něj svůj pohled. „Ale já prostě nemůžu přestat myslet na ten tvůj rozkošný, zakroucený ocásek.“

„Médeo!“ vyjekne Chalkiopé.

Stále se bojí moci, kterou dává Absyrtos tak okatě najevo, jelikož si ještě neuvědomila, jak je prázdná. Ale já tak naivní nejsem. Dokážu bratrovo jednání prohlédnout, cítím slabost pulzující pod autoritou, na které tak zoufale lpí. Už jednou jsem ji odhalila. A mohu ji odhalit znovu.

„Buď opatrná, sestro. Už tu nemáš tu mrchu, svou tetu, aby tě chránila.“ Ta slova mě zasáhnou silněji než facka. Usměje se, když uvidí záblesk bolesti v mé tváři, a nakloní se blíž. „Až budu králem, dám tě vyhnat a všechny čarodějnice, jako jsi ty, nechám pochytat a zabít. Očistím pověst Kolchidy od poskvrny magie.“

Hloupý bratr – neuvědomuje si, že vyhnanství by pro mě bylo darem, ne trestem. Z tohoto vězení toužím uniknout celý život. A co se týče honu na čarodějky, kromě mě a Kirké o žádných dalších nevím. Ráda bych ovšem viděla, jak můj bratr podnítí Hekatin hněv. Je to tajemná, obávaná bohyně; snad kvůli své zlověstné působnosti – vládne magii, temnotě a duchům.

Nepochybuji, že její trest by byl bezodkladný a přísný.

„Víš, co jsi, sestro?“ pokračuje Absyrtos a hladí mě rukou po vlasech v předstíraném projevu náklonnosti. „Jsi nemoc. Nakazíš všechno, čeho se dotkneš, a způsobíš, že to shnije zevnitř. A víš, co děláme s infekcemi? Vyřízneme je.“ Během řeči mi vytrhne několik pramenů vlasů a usměje se ještě víc, když sebou trhnu.

„Absyrte,“ zakňourá Chalkiopé.

„Chalkiopé,“ napodobí její kňourání. Pak se narovná a nechá prameny mých vlasů vyklouznout z prstů. „Jdi za otcem.“

„Jak si přeješ, bratře.“ Pomalu se zvednu, vyjdu z místnosti a ve dveřích zachytím Chalkiopin pohled. Její oči se rozšíří, když se k ní blížím.

Kdyby nás někdo viděl vedle sebe, neřekl by, že jsme sestry. Chalkiopé je malá a drobná, vlasy má jako ze zlata a rysy tak křehké, až se zdá, že stačí lusknout prsty a roztříští se. Vždycky jsem se považovala za tu drsnější a ošklivější. Kdybychom byly květinami, já bych byla pokroucená a trnitá, která se ježí a všechny odpuzuje, zatímco Chalkiopé by byla rozkošným kvítkem, který všechny vábí a přeje si být zbožňován.

„Drž se zpátky, sestro,“ sykne na ni Absyrtos. „Nevíš, jakého zla je čarodějnice schopná.“

Někdy si říkám, jestli by se z mého bratra stal tak krutý člověk, kdybych mu neudělala to, co jsem mu udělala. Vždycky byl tyran, samozřejmě, ale možná by z toho vyrostl. Možná by s věkem změkl, jako když ovoce pomalu dozrává na slunci. Moje magie ho poznamenala, ne viditelně, ale hluboko uvnitř, zanechala v něm poskvrnu nedůvěry a ponížení. Nebezpečná kombinace pro každého mladého muže. Ale přesto si myslím, že v něm vždycky bylo až příliš mnoho z našeho otce. Moje ruka jen urychlila nevyhnutelné.

Koneckonců násilí plodí násilí. To mě naučila Kirké. Naučila mě všechno, co znám.

2

Když jsme byli mladší, museli jsme se dívat, jak otec bije své otroky. Nechal nás přivést do trůnního sálu, řečnil o „důsledcích našich činů“ a jeho slova naplňovala prostor prázdnými řečmi o povinnostech a cti.

Absyrtovi přitom zaujatě svítily oči, zatímco Chalkiopé nervózně popotahovala a na otroka, který se třásl na podlaze, se nedokázala ani podívat. Já jsem nehybně stála a očekávala nevyhnutelné.

Otroky bil pěstmi a někdy i bičem, to když si nechtěl pohmoždit klouby. Bič byl vždycky nejhorší.

Ještě teď slyším jejich výkřiky, jedinečné rytmy bolesti, z nichž se mi každý natrvalo vryl do paměti.

Chalkiopé zavírala oči, tiše plakala a chytala se mě za ruku, jako by to nějak mohla zlepšit tím, že mi stiskne prsty. Dokonce i „nebojácný“ Absyrtos musel nakonec odvrátit zrak. Ale já ne. Přiměla jsem se vnímat každý okamžik jejich utrpení, nechala jsem se jím řezat a vydlabávat zevnitř, až jsem sama v ústech cítila kyselou pachuť jejich trýzně.

Připadalo mi, že kdybych odvrátila zrak, svým způsobem bych jejich bolest popřela, a taky jsem nechtěla otci dopřát to potěšení, že se budu krčit a cukat jako ostatní. Věděla jsem, že slabost druhých si užívá.

Kirké mi jednou řekla, že otcova krutost pramení z hluboké nejistoty. Tehdy mě to fascinovalo. Můj otec vládl jednomu z nejúspěšnějších a nejbohatších království na světě a byl přímým potomkem bohů. Proč by se měl cítit nejistý? Kirké se mým pochybám jen usmála.

„Dítě slavného boha, které se narodilo úplně obyčejné. Dovedeš si představit, jak to musí být ponižující? To bude navždy Aiétova největší hanba.“

V tu chvíli to dávalo smysl – krutost i hněv. Ale navzdory otcovým nedostatkům jsem to byla já, koho vnímali jako zrůdu. To ode mne se všichni odtahovali, mne zavrhl celý svět.

Dokonce i Kirké se ode mě nakonec odvrátila.

Často jsem přemýšlela, zda se ve mně skrývá nestvůra zahalená do kůže mladé, tiché dívky. Možná ji všichni viděli, jak neklidně těká pod povrchem, a proto si drželi odstup. Možná proto jsem neodvrátila zrak, když můj otec bil otroky, protože nestvůra ve mně se chtěla dívat, chtěla si to užít.

Mé sandály pleskají o pestře vzorovanou podlahu, když kráčím do otcova trůnního sálu.

Je to dlouhá místnost zívající směrem ke vchodu do paláce, s výzdobou tak velkolepou, až to páchne zoufalstvím. Jaký král, taková výzdoba.

Po mé pravici, právě uprostřed, líně žhne velké kruhové ohniště střežené čtyřmi sloupy. Otroci kolem něj sebou trhnou a stáhnou se, jak to často dělají, když vstoupím do místnosti.

Přímo před krbem, na vyvýšeném pódiu, sedí můj otec. Jeho pozlacený trůn rámuje karmínová drapérie, jež visí ze sloupů po bocích jako krvácející rána.

Můj otec je ošklivý muž. Tvář má ostrou a hranatou, nos mírně zahnutý. Má zlaté vlasy a oči, jako všechny děti boha Slunce. Já jsem jeho božské zlato nezdědila, ale je mi to jedno. Má snědost mě netrápí. Připadá mi jen správné, že se od své rodiny tak liším, ostatně je to v souladu s mým cítěním. Přiznávám však, že když jsem poprvé potkala Kirké, toužila jsem mít její zlatou krásu, chtěla jsem být jako ona, vstřebat ji píď po pídi. Zrcadlit každý její dech, být ozvěnou každého úderu jejího srdce.

„Otče,“ pozdravím. V ústech mi to slovo zní prázdně.

„Médeo.“ Otec pomalu přikývne. Málokdy na mě mluví takto přímo. „Frixe, toto je má nejstarší dcera.“

Vedle otcova trůnu stojí muž, kterého jsem nikdy předtím neviděla. Je vysoký a vytáhlý, končetiny má neforemně dlouhé. Jeho tvář je hubená a zkroucená do výrazu ustavičných obav. Jeho tmavě hnědé oči se stočí ke mně a já uvidím smutek, který mi téměř vyrazí dech.

Opětuju cizincův pohled déle, než bych měla, uchvácena smutkem, který jej tak viditelně tíží.

Temnota volá temnotu, další z Kirčiných mouder.

„Myslíš, že to… dokáže?“ zeptá se mého otce.

Všimnu si, jak jinak zní řečtina z jeho rtů, samohlásky jsou měkké a hladké. Když to teď slyším, pochopím, proč mi otec tak často vyčítal, že „przním“ jeho rodný jazyk. Moje řečtina byla vždycky vymezena drsnými, důvěrně známými hranami kolchidského dialektu, ve kterém jsem vyrůstala, a zatížila mě přízvukem, který se ze mě otec snažil vymýtit už od dětství.

Pohlédnu na krále a všimnu si, že mu oči potemněly jakýmsi vnitřním konfliktem. Chce mě snad za toho muže provdat? Vždycky tvrdil, že nejsem pro manželství „vhodná“, ale že by změnil názor? Ve svých sedmnácti zimách jsem se považovala za příliš starou, abych byla žádoucí.

Žaludkem mi projede ostré vzrušení. Tento melancholický cizinec by mě mohl dostat z Kolchidy.

„Zvládne to. Vycvičila ji sama čarodějnice Kirké,“ říká můj otec s nádechem znechucení.

Kirké. Už je to tak dávno, co se v těchto zdech někdo odvážil vyslovit její jméno.

„Tvá sestra?“

Na chvíli se odmlčí, než odsekne: „Jistě.“

„Pak je tedy pravda, co se říká o magii Kolchidy… Možná nám může nabídnout pomoc sama Kirké?“

„Moje sestra zde nepřebývá.“ Otcův hlas je přísný. „A už se nevrátí.“

Dívám se, jak mu pulzuje žíla na krku, pomalu a silně. Můj pohled pak sjede dolů k rukám svírajícím područky trůnu, ke šlachám vystupujícím pod skvrnitou kůží jako provazy.

„Princezno,“ osloví mě Frixos. Zachytí můj pohled a já se usměju, ale pak ucítím v ústech krev a rychle si zakryju tvář. „Tvůj nos… Jsi v pořádku?“

„U Dia hromovládného, snaž se nějak vypadat, děvče.“ Otřu si zakrvácený nos hřbetem ruky a nechám se tiše spalovat tíhou otcova pohledu.

„To nic není,“ zamumlám a těkám pohledem z jednoho na druhého. „Proč jsi mě sem zavolal?“

Místnost pohltí napjaté ticho. Slyším, jak venku ptáci zpívají své ranní trylky, pak dovnitř pronikne závan teplého vzduchu a plamen v ohništi rozechvěle prská. Jazykem si přejedu po zadní straně zubů a ucítím kovový pach krve. Absyrtos mě zřejmě udeřil silněji, než jsem si uvědomovala.

Frixos se nervózně rozhlíží po místnosti, zář ohně zdůrazňuje prohlubně jeho tváří a očních důlků, takže vypadá spíš jako kostlivec než jako člověk. Co asi ty oči viděly, že se v nich zračí taková trýzeň?

„Frixos mě obdaroval.“ Otec konečně promluví a jeho hlas prořízne napětí jako nůž maso. „Je to dar od samotných bohů, který je třeba chránit za každou cenu.“

„To nebude problém. Armáda Kolchidy je nejlepší na celém světě, lepší než jakákoli jiná v Řecku,“ zaburácí Absyrtos, který právě vtrhl do místnosti. Cítím, jak se mi všechno uvnitř sevře, když si posměšně prohlíží můj zakrvácený nos. „Utři si obličej, sestro.“

Náš otec se tváří poněkud rozpolceně, když odpoví: „K ochraně tohoto daru potřebujeme víc než smrtelníky. Potřebujeme Médeiny… schopnosti.“

Pomalu zamrkám a přebírám si jeho slova.

„Otče, to ne! Sám jsi řekl, že její magie je prokletí. Měli bychom tu její zvrácenost trestat, ne ji podporovat!“

„Někdy se musíme obrátit k temnotě, abychom ochránili světlo,“ hlesne Frixos a všechny nás tím zaskočí. Jeho oči se krátce setkají s mým pohledem a já cítím, jak se mi hluboko v útrobách probouzí cosi, co mi do tváří vhání žár.

„Co to má u Háda znamenat?“

„Znamená to, že tvá sestra může být naše jediná možnost, princi Absyrte.“

„Udělám to,“ řeknu a s nečekanou naléhavostí hledím do Frixových očí. „Ať už po mně žádáš cokoli, udělám to… Ale –“

„Ale?“ chytí se můj otec posledního slova. „Chci ten dar, který mám chránit, také vidět.“

Otcova tvář potemní, jeho pohled se stočí k Frixovi. Proběhne mezi nimi diskuze beze slov.

„Dobrá tedy.“

3

Kouzlo, kterým jsem postihla Absyrta, nezrušila Kirké zadarmo.

Přiměla mého otce, aby jí slíbil, že smí zůstat a učit mě magii. Otec souhlasil, protože neměl jinou možnost, pokud nechtěl mít za následníka vepře. Vynucené rozhodnutí se mu samozřejmě hrubě příčilo. Pro mě to však byl ten největší dar, jaký jsem kdy dostala.

V době, kdy byla mou učitelkou, Kirké nežila trvale v Kolchidě. Obvykle se mnou zůstala, než Seléné dokončila svůj cyklus, a pak na trýznivě dlouhou dobu zmizela. Dny mezi jejími návštěvami byly pusté jako bezútěšné zimy, jež na svět uvrhla Démétér, když byla odloučena od své milované Persefony. Toto však byla vnitřní zima – chlad, jenž prostupoval celým mým tělem, až mi promrzaly vnitřnosti. Když se Kirké vrátila, bylo to, jako by se zjevil sám Hélios, a led v mých kostech konečně roztál.

Její lekce byly především teoretické, nikoli praktické. Byla to ta nejsnazší cesta, jak mého otce zbytečně nepopouzet. Dokázal překousnout, že se učím magii, ale odmítal nám dovolit, abychom v jeho království kouzlily.

Kirké se tedy soustředila na podrobnosti jednotlivých kouzel a vysvětlovala, které rostliny a zaklínadla mohou vyvolat ten který účinek. Trávily jsme nekonečné hodiny procházkami po lesích, ponořeny v jejich líném stínu, a Kirké mi vyprávěla o každé květině a keři, o všech rostlinách, na které jsme narazily. Znala je všechny a nezaváhala ani jedinkrát.

Obvykle jsem si zula sandály, abych mohla zabořit prsty do hlíny a vnímat, jak v ní bzučí její moc.

„Příroda je magie, Médeo, a magie je příroda. Je to ta nejsyrovější podstata našeho světa; síla, již do ní božstvo vdechlo při stvoření. Zpívá v Gaiiných žilách, ale slyší ji jen málokteří – jen ti, kterým to Hekaté dovolí. Poslouchej.“ Zavírala jsem oči, když Kirké mluvila, a soustředila se na jemné poškubávání magie vábící mě dál.

Po nějaké době mi Kirké přestala vyprávět a místo toho se začala ptát. Milovala jsem to její zkoušení, a ještě víc se mi líbilo, když jsem ji mohla ohromit správnou odpovědí.

„A tohle je?“ ukázala na náhodně vybranou rostlinu a vyzývavě povytáhla obočí.

„Asfodel.“

„A jaké kouzlo bys s jeho pomocí dokázala vytvořit?“

„Když ho správně spálíš za úplňku, umožní ti navázat spojení s mrtvými a mluvit s nimi.“

„Velmi dobře, Médeo.“ Po její krásné tváři se rozlil úsměv, jenž mě naplnil pýchou.

Když jsem trochu povyrostla, Kirké si vymyslela další způsob, jak mě zkoušet. Začalo to během mého desátého léta, kdy jsme v lese, ve světle dorůstajícího měsíce, přinášely obvyklou oběť Hekaté. Bohyně si přála noční obětování, tak to tehdy řekla Kirké.

Byla jsem to já, kdo podřízl ovci hrdlo, a vzpomínám, jak se její krev v měsíčním světle stříbřitě, přízračně leskla, když mi pokryla dlaně a zápěstí.

„Chci si zahrát takovou hru.“ Kirké klečela naproti mně a mezi námi praskal malý oheň. Pozorovala jsem plameny, které jí hořely v očích a měnily jejich zlatavou barvu na hřejivě okrovou. „Položila jsem před tebe vybrané květiny, z nichž jedna roste v horách a vyrašila z Prométheovy krve.“

Prométheus. Jeho jméno jako by umlčelo les kolem nás, dokonce i neúnavný sbor cikád ztichl. Prométheus byl slavný Titán, kterého Zeus potrestal za to, že lidem daroval oheň. Byl přikován k rozeklanému horskému hřebenu Kolchidy, krvežízniví ptáci mu každý den rvali vnitřnosti, které mu přes noc zase dorostly, aby jeho trápení mohlo začít nanovo. Říká se, že jeho křik je mezi vrcholky slyšet dodnes.

Hleděla jsem na květiny rozložené přede mnou a přemýšlela, která se mohla zrodit z krve nesmrtelného boha, Titána.

Kirké pokračovala: „Z této květiny, když se správně připraví, vznikne mast, která ti propůjčí schopnost odpuzovat oheň. Chci, abys mi ukázala, jak na to.“

Upřela jsem na tetu pohled. „Ale… To kouzlo neumím. Ještě jsi mě ho neučila.“

„A kdo tě naučil to kouzlo proměny, které jsi použila na Absyrta?“

Měla pravdu, jako vždycky.

„Já jsem jen –“

„Řídila ses svými instinkty, svým nadáním. Hekaté tě zavolala a ty jsi odpověděla. Takto se pravá čarodějka učí své řemeslo.“ Nejsem si jistá, zda mě nešálí paměť, ale přísahám, že v tu chvíli oheň vzplál jasněji, jako by se živil jejími slovy. „Pusť se do toho, Médeo. Věř svým instinktům. Věř si, stejně jako já.“

Její povzbuzení ve mně vzplálo, žhavější než oheň, a podpořilo mé odhodlání. A tak jsem se dala do práce. Sáhla jsem po květinách rozložených přede mnou, každou jsem vzala do ruky a opatrně ji promnula mezi konečky prstů. Měla jsem zavřené oči – nezáleželo na tom, jak květiny vypadají, ale jaký z nich mám pocit, jak ke mně šeptají, když se jich dotknu, a jak tím probouzejí magii dychtivě kolující v mých žilách. Představovala jsem si, že slyším, jak na mě volají zvonivými hlásky – Vyber si mě! Vyber si mě! Každá z nich měla magické vlastnosti, to bylo víc než zřejmé z napětí, jež jsem cítila v žilách. Ale pouze jediná dokázala seslat kouzlo, které po mně Kirké žádala.

Jedna květina mě zaujala. Měla hebké, smetanové okvětní lístky a její magie se pod mým dotykem zavlnila jako vzdech. Mou pozornost však upoutala něčím jiným: mocným spodním proudem síly, jejž jsem ucítila kdesi hluboko. Soustředila jsem na něj svou mysl a otevřela tomuto pulzujícímu proudu svou magii. Před očima mi náhle vyvstala krvavá vize – viděla jsem obrovitého ptáka, jak se vrhá do útoku, ze zobáku ostrého jako břitva mu kape krev a on pronikavě křičí…

Ucukla jsem a upustila květinu.

„Tahle,“ řekla jsem Kirké a prudce jsem otevřela oči. Květ té rostliny měl dlouhé, prohnuté okvětní lístky jako krokus a stonek zakončený tlustými, masitými kořeny. „To je ona.“

„Tenhle květ?“ Kirké mě pozorovala přes plameny a tvářila se naprosto lhostejně. „Víš to jistě?“

Má magie ve mně vzplanula, horká a naléhavá. „Ne, květ ne. Kořeny. V těch je její síla.“

„Pokud jsi rozhodnutá, připrav kouzlo.“ Ukázala na ovci, která ležela vedle nás, chladná a nehybná. „Potřebuješ jen krev z obětního zvířete a trochu hlíny. Pak bude kouzlo hotové… Pokud jsi vybrala správně.“

Kirké mi podala mělkou bronzovou misku, já jsem do ní vložila kořen rostliny a roztrhla ho nehty. Vytékala z něj hustá černá šťáva, která se mísila s krví, již jsem měla na rukou. Hučení v žilách zesílilo, když jsem do misky nabrala hlínu a začala přísady hníst mezi dlaněmi.

„Tak,“ oznámila jsem hrdě, když jsem byla hotová. „Jak tedy? Udělala jsem to správně?“

„To musíš zjistit sama.“ Kirké kývla k plamenům a já jsem ucítila záchvěv strachu.

„Cože?“

„Vlož ruku do ohně.“ Řekla to tak klidně, jako by mě vybízela ke společné procházce.

Sevřela jsem misku v dlaních a má jistota se vytrácela s každým zlověstným zapraskáním plamenů. „Ale co když jsem se zmýlila?“

„Tomu se říká metoda pokusu a omylu, Médeo. Jak jinak myslíš, že jsem se to naučila já?“ Vzpomínám si, že jsem se bála, a ten pocit ve mně byl ostrý jako čepel. Ještě děsivější než oheň však byla představa, že Kirké zklamu.

Raději bych se spálila až na kost, než abych svou tetu zklamala.

Potřela jsem si tedy ruku mastí, kterou jsem si vytvořila, a pronesla modlitbu k Hekaté. Hrudkovitá struktura masti se mi okamžitě vsákla do kůže a zanechala po sobě jen jakési chladivé brnění.

Plameny na mě syčely a prskaly jako zuřivý pes, který se nemůže dočkat, až bude vypuštěn. Skrz pramínky dýmu mě sledovaly Kirčiny zlaté oči, klidné a hodnotící.

Uplynul okamžik, pak další. Nakonec rysy její tváře změkly, když zašeptala: „Nemusíš…“

V ten okamžik jsem strčila ruku do ohně.

Plameny okamžitě couvly a poslušně se sklonily pod mým dotykem. Pohybovala jsem prsty a fascinovaně sledovala, jak mě jiskry lehce šimrají na kůži.

„Věřila jsi svému instinktu, Médeo. Výborně.“ Kirké se na mě usmála a já dodnes vidím, jak jí oči jasně zářily hrdostí.

Měla jsem pravdu a Kirké to věděla.

Od toho dne jsem se naučila důvěřovat svým instinktům, své magii, a odvážila se posunout dál. S Kirké po boku jsem se cítila neporazitelná. Byla vynikající učitelkou, vždy tak pracovitá a trpělivá. Vynaložila veškeré úsilí, aby mi předala vše, co o magii věděla. Tedy skoro všechno…

„Temná magie je příliš nebezpečná, Médeo,“ odmítla mě, kdykoli jsem s tím přišla a prosila, že chci vědět víc. „Kromě toho, i kdybys chtěla, na takovou moc se nemůžeš jen tak napojit. Copak sis neuvědomila, že tě nevolá tak jako magie země? Hekaté nám umožnila přístup k magii země jako dar. Ale pokud chceš ovládnout temnou magii, musíš něco dát na oplátku.“

„Dát co?“

„Něco, co si už nikdy nebudeš moci vzít zpátky.“ To bylo to jediné, co mi kdy řekla, a já jsem nakonec to téma pustila z hlavy a zapomněla na něj jako na ztracenou zapovězenou cetku.

Ještě dvě nádherná léta mě Kirké navštěvovala a pak jednoho dne prostě přestala.

Prostě jen tak.

„Ale proč by mě opouštěla?“ zeptala jsem se otce, když mi řekl, že se teta už nevrátí.

„Proč?“ vysmál se mi. „Kirké je sobecké stvoření. Nejspíš se tě nabažila. Nenapadlo tě, že má třeba lepší zábavu než ty tvoje pitomé lekce?“

Jeho slova mě bodla do srdce, jak byla krutá a chladná. Věděl přesně, jak mi ublížit i bez ran pěstí. Ale já jsem mu nechtěla věřit, odmítala jsem to. Věděla jsem, že se Kirké vrátí, nikdy by mě takhle neopustila, něco takového by neudělala. A tak jsem na ni čekala.

A čekala…

A po pěti létech jsem pořád tady. A stále čekám.

Můj otec nás vede pryč z trůnního sálu a svým strážcům nařizuje, aby zůstali.

Předpokládám, že míříme do jeho pokladnice, kde uchovává své největší cennosti, dary od vzdálených králů toužících získat jeho přízeň. K mému překvapení nás však vede za palác do stájí.

Když vstoupíme dovnitř, ve vzduchu se vznáší odporně nasládlý zápach hnoje. Škvírami ve stěnách proniká sluneční světlo a vrhá zlatavé pruhy po podlaze potřísněné močůvkou. Ve stáních po obou stranách se pohybují temné stíny a tiše vzdychají.

Zdá se, že Héliova záře je dnes neskutečně jasná a intenzivně osvětluje i ten nejzazší konec stáje. Když se však přiblížíme, uvědomím si, že to ostré světlo vychází z jiného zdroje, ukrytého v nejvzdálenějším stání. Před ním stojí na hlídce čtyři ozbrojení strážci a chrání si oči před ostrým světlem.

Tázavě se podívám na otce.

„Zůstaň v klidu,“ nařídí mi, než se vydá dovnitř.

Bez váhání ho následuji.

Na okamžik mě zahltí oslnivé světlo, které mi zastře všechny smysly. Je to jako ponořit se do ledové vody, mé tělo je dočasně ochromeno šokem.

Zakrývám si oči rukama a do mého světa se postupně začínají vracet detaily. Rozeznávám rohy místnosti a cosi velkého, stojícího v jejím středu. Tvora se srstí tak zlatou a zářivou, že sám vydává světlo.

Vedle sebe slyším, jak Absyrtos mumlá modlitbu k bohům, zatímco napínám zrak, abych si to nádherné zvíře lépe prohlédla. Je velké jako kůň, má rohy a kopyta a srst svinutou do drobných kudrlin. Mohl by to být beran, nemít na hřbetě úhledně složená dvě lesklá opeřená křídla.

Tvor zvolna otočí hlavu, aby se na nás podíval, a jeho planoucí pohled se mi vpíjí do očí, jako by mi viděl až do duše. Přemýšlím, jestli se bojí toho, co tam vidí.

Instinktivně natáhnu ruku a cítím, jak vzduch pulzuje opojným šepotem božské síly. Na jazyku téměř cítím její bohatou, hutnou chuť…

„To stačí.“ Otec mě chytne za paži a vede mě pryč.

„Co to bylo?“ Vydechnu a před očima mi tančí tmavé skvrny, jak se mé oči snaží přizpůsobit stínu uvnitř stájí.

„Dar od bohů,“ řekne Frixos. „Přikázali mi, abych to stvoření přivedl sem a obětoval ho Apollónovi v jeho posvátném háji.“

„Jeho rouno má velkou moc,“ zašeptá otec Absyrtovi a obejme ho kolem ramen. Předstírám, že ho neposlouchám, když tiše pokračuje: „Bohové sdělili Frixovi, že ten, kdo ho vlastní, získá nevýslovnou slávu. Víš, co to znamená, chlapče? Majitel toho rouna bude neporazitelný. Jakmile se to rozkřikne, mnozí jej budou chtít získat pro sebe. Je naší povinností rouno chránit, ať to stojí, co to stojí.“

Teď už mi otcovo jednání dává smysl. Nechce rouno chránit, aby uchlácholil bohy, ale proto, aby si přivlastnil jeho údajnou moc.

Při představě, že je neporazitelný, mi tuhne krev v žilách.

„Pro tuhle věc položím i život!“ prohlásil Absyrtos s tváří zrudlou odhodláním.

Zajímalo by mě, zda otec tomuto chrabrému prohlášení věří, nebo vidí jeho prázdnotu? Absyrtos na to stvoření zapomene, sotva mu padne do oka nějaká hezká dívka nebo se na něj někdo ošklivě podívá. Vždycky se zajímal jen sám o sebe. O tohoto berana také brzy ztratí zájem.

„Médeo.“ Otec se otočí ke mně. „Musíš vytvořit kouzlo tak velké, tak mocné, že ho žádný člověk nepřekoná. Rozumíš?“

„Ano, otče.“

„Jsi si jistý, že to zvládne?“ mumlá Frixos, tvář zlehka odvrácenou.

„Zvládnu to,“ prohlásím. „Kolik mám času?“

„Do příštího příchodu Héliova.“

„Pak bys mi měl dát prostor. Čeká tu na mě práce.“

4

„Já tomu nerozumím.“ Chalkiopé vysune spodní ret a mezi světlým obočím se jí objeví malá vráska. „Myslela jsem, že máš zakázáno kouzlit.“ Poletuje po palácové kuchyni a každou chvíli mi nahlédne přes rameno, zatímco pracuji. Obě víme, že jí naši rodiče zakázali být se mnou o samotě, přesto neodešla a já jsem ji o to nepožádala.

„V některých situacích tohle pravidlo zřejmě neplatí,“ řeknu.

Rozdělám malý oheň, nad kterým pálím květiny a byliny, pro které jsem předtím poslala otcovy strážné.

Když tu byla Kirké, chodily jsme do lesů kolem Kolchidy a sbíraly si kouzelné přísady samy. To bylo před pěti léty, kdy mě Kirké ještě navštěvovala a mně byly dopřávány špetky svobody. Dnes mě otec za zdi paláce nepouští – jen na veřejné obřady, kterých se účastnit musím, aby udržel iluzi jednotné a poslušné rodiny. Účast na těchto událostech je však trýznivější než mramorové vězení – jsem vystavena lidským pohledům, které mě hodnotí a soudí…

„Slyšeli jste, co provedla svému bratrovi?“

„Kvůli beranovi?“ podiví se Chalkiopé a přitáhne tak mou pozornost zpět k sobě.

„Není to jen beran, je to dar od bohů,“ řeknu, zatímco pálím květy a sleduji, jak jejich fialové okvětní lístky zlatě a karmínově žhnou. Tenký pramínek kouře stoupá vzhůru a Chalkiopé se maličko odkloní.

Jakmile dohoří, přesypu zbytky do malé misky spolu s krví hada, kterého jsem opatrně vykuchala, ještě než Chalkiopé přišla. Mnu směs popela mezi prsty a cítím, jak se síla plamenů mísí se silou květů. Rezonuje mým tělem a probouzí mou magii, až se mi chvěje v žilách a já slyším šumění v hlavě.

Jak mi ten pocit chyběl. Proudí mnou život a zároveň se cítím uzemněná, jako když cestovatel po dlouhých měsících bloudění po moři poprvé vkročí na pevninu.

„Ale proč sem toho berana přivedli?“

„Protože to chtěli bohové.“

„Ale proč ho musíme schovávat?“

„Protože to chce otec.“

„Ale –“

„Chalkiopé.“ Její jméno mi unikne z úst v podobě frustrovaného vydechnutí a ona sebou cukne. Někdy zapomínám, jak moc se mě bojí. Vidím její doširoka rozevřené oči a cítím, jak ve mně cosi změklo. Jen malinko. „Musím ten lektvar připravit do východu slunce, jinak…“

„Jinak co?“ zeptá se nervózně, když se odmlčím.

Upřímně řečeno, nevím. Jaký horší trest mě může potkat než vězení a pohrdání, kterého se mi dostává už teď? Nejspíš by mě otec mohl zabít, i když pochybuji, že by mu takový trest stál za boží hněv, který by moje smrt vyvolala. Bohové, kteří vládnou našemu světu, mají sice mnoho chyb, ale vraždění v rámci pokrevních svazků netrpí. Mají zvláštní morálku.

„Je to bezpečné?“ Chalkiopé se nakloní nad kotlík a nakrčí nos.

„Ano, je to bezpečné.“

„Jak víš, co máš dělat?“

„Prostě to vím… Těžko se to vysvětluje.“

„Nemůžeš to aspoň zkusit?“

Je to poprvé po dlouhé době, co jsme spolu samy a můžeme si svobodně povídat bez slídivých pohledů rodiny pitvající každé naše slovo.

Bývala jsem ráda Chalkiopinou sestrou, než mě rodiče donutili cítit se nehodnou toho označení. Milovala jsem, jak se na mě dívala těma obrovskýma, zvědavýma očima a kladla mi nekonečné šišlavé otázky. Ať jsem jí řekla cokoli, věřila mi. Mohla jsem si vymýšlet naprosté nesmysly, a ona se na mě pořád dívala, jako bych byla delfské orákulum.

Teď už se na mě takhle nedívá, s tím bezvýhradným obdivem. Teď v jejích očích stále vidím náznak strachu – strachu, který jí vštípili ostatní. Zkazili ji a navždy mi vzali kus jejího já. A já za to svou rodinu nenávidím.

A přesto si Chalkiopé dál hledá chvilky, kdy může být se mnou o samotě, i když ví, že riskuje hněv našeho otce.

Ale to bych já nikdy nepřipustila. Raději bych snášela plnou tíhu jeho hněvu, než abych dovolila, aby na ni vztáhl jediný prst.

„Prosím!“ naléhá a nakloní se blíž, takže mi její zlaté vlasy spadnou na ramena a polechtají mě na kůži.

„Asi jako bych po tobě chtěla, ať mi vysvětlíš, jak dýcháš. Je to prostě něco, co tvé tělo umí.“ Chalkiopé o tom chvíli přemýšlí a zamyšleně se kouše do rtu. „Rostliny v sobě mají magii, jen ji z nich musím vytáhnout ven… Nejlépe to jde pomocí živlů: ohně, vody, země, vzduchu.“ Kývnu směrem k ohni a ten zapraská, jako by souhlasil. „Jakmile z nich magii získám, mohu ji smísit se svou vlastní magií a přizpůsobit ji své vůli… Je to věda. Aspoň tak to říká Kirké.“

„V rostlinách je magie?“

„Magie je v celé přírodě.“ Neurčitě máchnu rukou a Chalkiopé se znepokojeně rozhlédne, jako by v koutech místnosti číhali magičtí démoni. „Magie se není třeba bát.“

„Tak proč se jí otec bojí?“

„Protože je to síla, které nemůže poručit.“

„Chalkiopé.“ Při zvuku matčina hlasu sebou obě trhneme. Stojí ve dveřích kuchyně a své skelné oči upírá na mou sestru. „Tady nemáš co dělat.“

„Právě jsem…“

„Ven. Hned.“

Chalkiopé skloní hlavu a tiše vyklouzne z místnosti. Matka ji sleduje prázdným pohledem, jako by se chtěla rozzlobit, ale neměla na to dost energie. Pak se má k odchodu, aniž by dala najevo, že zaregistrovala mou existenci.

„To kouzlo je na otcův příkaz,“ řeknu jí. Ani nevím proč.

Nakloní hlavu mírně na stranu, takže vidím jemnou křivku jejího nosu a rtů. Všimnu si, že rukama svírá záhyb šatů a lehounká látka se zachvěje. Kolem nás se vleče ticho.

Prosím, zanaříká v mém nitru tichý hlásek, řekni něco. Cokoli.

„Princezno?“ Za jejími zády se objeví Frixos a přeruší napjaté ticho.

Matka se instinktivně kryje před ranou a pak rychle zmizí, s hlavou hluboce skloněnou.

„Nechtěl jsem rušit.“ Dívá se, jak matka odchází, a tře si přitom ruce za zády. Jeho hlas je tichý a napjatý. Připadá mi to neuvěřitelně roztomilé. „Tvůj otec mě poslal, abych zjistil, jestli jsi připravená.“

„Jsem,“ řeknu a vliju obsah bublajícího kotlíku do malé lahvičky přivázané na provázku. Kolem se šíří slabý pach spáleniny a Frixos se zvědavě předkloní.

„Co je to za kouzlo?“

„Taková klasika.“ Přehodím si provázek kolem krku a nechám teplý lektvar spočinout na své hrudi.

Frixos neví, co má říct, a rozpačitě se ošívá, jako by hledal správná slova. Pak zvedne jednu z květin rozložených na stole a zatočí s ní mezi palcem a ukazováčkem.

„Přísada,“ řeknu mu, když si prohlíží drobné fialové kvítky přitisknuté k sobě. „Pro mé kouzlo.“

„A ta tvoje magie – může fungovat i bez těch přísad?“

Jeho zvědavost mě překvapí. Kromě Chalkiopé se mě nikdy nikdo na kouzla neptal. „Ne, vlastně ne. Je to něco jako umění, řekla bych. Umělec nemůže tvořit bez svých nástrojů.“

„A Hekaté – je třeba její účast?“

„Ano, bohyně umožňuje spojení mezi mou magií a magií země. Bez ní by nic z toho nebylo možné.“

„Ukázala se ti bohyně někdy?“

„Zatím ne.“ Snažím se nevnímat známý tlak zklamání a znovu zaměřím pozornost na květinu ve Frixově ruce. „Říká se jí heliotropium, je pojmenovaná po mém dědovi. Říká se, že kdysi žila nymfa, která byla bláznivě zamilovaná do Hélia, ale když ji opustil kvůli jiné milence, neunesla to. A tak chřadla, až se nakonec proměnila v tuto květinu. Proto se během růstu stále obrací ke slunci – žije v ní duch nymfy, která hledá ztraceného milence.“

Frixos pomalu otáčí květinou a přemýšlí o mých slovech. „To je smutný příběh.“

„Není to zas tak špatné. Teď v sobě tyto květiny nesou sílu proměny. Dalo by se říct, že se skrze svou smrt stala mocnější.“ Letmo se mi podívá do očí.

„Tvoje řečtina je opravdu dobrá,“ poznamená, snad aby změnil téma.

„Kolchida je zemí obchodu, zdejší lidé mluví mnoha dialekty. Ale můj otec dbal na to, aby svým dětem předal svůj rodný jazyk. Stále se považuje za Řeka, i když do své vlasti od mládí nevkročil.“

Frixos se nad tím zamyslí a jeho oči znovu najdou ty moje. „Vybudoval tu úctyhodné království. Abych byl upřímný, něco takového jsem nečekal.“

„A co sis představoval, že tu najdeš, divochy? Všichni tu víme, jaké zvěsti o nás vy Řekové šíříte. Zdejší lidé se jim smějí.“

„Nechtěl jsem tě urazit, princezno…“

„Neurazila jsem se.“ Pokrčím rameny a přistoupím o krok blíž k němu. „Můžu se tě teď na něco zeptat?“

Frixovo tělo se napne. Připomíná mi plachého tvora ustavičně připraveného k útěku. „Nejspíš ano.“

„Vidím v tobě smutek. Odkud se bere?“

Moje otázka ho zaskočí a vyvede z míry a po tváři mu přeběhne stín bolesti. Vzápětí se vzchopí a odkašle si, jako by se chtěl zbavit pocitů, které mu stouply do hrdla.

„Nikomu to neřeknu,“ dodám. Cosi v jeho tváři povolí a on se mi poprvé podívá do očí, aniž bych měla pocit, že by raději odvrátil zrak.

Když konečně promluví, hlas mu drhne v hrdle. „Museli jsme se sestrou utéct z domova. Naše macecha nás chtěla zabít a nehodlala se zastavit před ničím, dokud se jí to nepodaří. Milosrdní bohové nám pomohli utéct. Poslali zlatého berana a přikázali nám, abychom zamířili sem, do Kolchidy. Řekli, že tak rozhodly Moiry, a… No, však víš, s Moirami nemůžeš nesouhlasit.“ Smutně se usměje. „Ale naše cesta byla… náročná.“

„Co se s ní stalo?“ naléhám, když odvrátí zrak, a zkoumám přitom smutek lesknoucí se v jeho očích.

„Nedokázal jsem ji zachránit.“ Jeho slova zní jako přiškrcený dech. Odmlčí se, aby se vzchopil. „Snažil jsem se. Natáhl jsem k ní ruku, ale nedokázal jsem… Vždycky mě chránila, vždycky tu pro mě byla, a když mě nejvíc potřebovala, zklamal jsem ji. Ale snažil jsem se. Bohové, snažil jsem se…“ Znova zmlkne a po tvářích se mu začnou koulet slzy. Zakryje si tvář rukama a hlasitě vzlyká.

Chvíli se dívám, jak pláče, a jsem uchvácená syrovostí jeho emocí. Vždycky jsem viděla muže vyjadřovat svůj žal jen hněvem a násilím. Je fascinující vidět tuto jemnější, křehčí podobu.

Opatrně, jako bych se snažila nevyplašit divoké zvíře, udělám krok kupředu a jemně mu odtáhnu ruce od obličeje. Jeho dlaně jsou vlhké a teplé. Můj dotek ho překvapí, ale neucouvne, jak jsem čekala.

„Je normální cítit se ztracený,“ řeknu mu. „Já se cítím ztracená celý život.“

Vypadá, jako by se chystal něco říct, ale pak se jeho oči vpijí do mých, mlčí a nechá svou bolest tiše znít mezi námi. Nepamatuji si, kdy se na mě naposledy někdo takhle díval. Jako by se mi mohl bez obav svěřit, jako by mi směl ukázat, že je zranitelný. Má hruď přímo přetéká hřejivostí toho pocitu.

V tom tichu se přistihnu, že myslím na jeho sestru, a pocítím osten žárlivosti. Jak úžasné musí být milována tak hluboce, že vaše ztráta způsobí někomu nevýslovná muka a žal nad vaší smrtí dokáže kohosi rozervat na kusy!

Zajímalo by někoho, kdybych zemřela?

Možná Chalkiopé, i když její smutek by zřejmě byl podbarvený úlevou. Představuji si, jak by se Absyrtos smál a tančil radostí na mém hrobě. Ale co kdyby zemřel on – jak bych se pak cítila já? Pátrám ve své mysli po nějaké niterné reakci, ale nacházím jen prázdnotu.

Když se dívám na Frixovy zarudlé opuchlé oči, pohrávám si s touhou setřít mu slzy. Ale on náhle vytrhne svou ruku z mé, jako by jeho tiché myšlenky náhle dospěly k nějakému poznání. Bez hnutí zírám na prázdné místo mezi prsty, kde dříve byla vpletena jeho ruka.

„Omlouvám se, princezno,“ zamumlá a otře si oči. „To se nesluší. Já… my…“ Nervózně si odkašle. „Měli bychom už jít. Ostatní čekají.“

„Měli bychom,“ souhlasím, ale dál stojím bez hnutí.

„No, ano… Můžu tě doprovodit… jestli… jestli chceš.“

„Vždycky máš takové problémy se vymáčknout?“

„Ano.“ Zasměje se a ten zvuk mu vyhladí ustarané vrásky ve tváři. „Ale zdá se, že v tvé přítomnosti se to zhoršuje.“

„Proč?“

„Nejsem si jistý.“ Jeho oči se na okamžik zanoří do mých a já cítím jakési škubání v hrudi. „Abych pravdu řekl, ještě nikdy jsem nepotkal nikoho, jako jsi ty, princezno.“

„Bojíš se mě?“

„Bojím?“ Ta představa ho zřejmě překvapila. „Měl bych se bát?“

„Ne. Vůbec.“

„Dobrá, mám tvé slovo.“ Ruce se mu pomalu uklidňují a oči roztávají.

Odveď mě odsud pryč. Prosím. Ta tichá prosba mi křičí v hlavě tak hlasitě a intenzivně, až mám pocit, že mě to rozštípne na dvě poloviny. Prosím. Zoufalství ve mně přímo zvoní a pak mi najednou jako ozvěna toho zoufalství hlavou bleskne nápad. Plán.

Rty se mi roztáhnou do úsměvu.

„Máš pravdu. Měli bychom jít.“

Přikývnu a nadechnu se, zatímco se ten plán usazuje v mém nitru. „Ale nejdřív si musím promluvit s otcem.“

Krále najdu v trůnním sále.

Stojí u kruhového ohniště uprostřed místnosti.

Venku je teplo, přesto ohniště hoří nepřetržitě na znamení úcty k bohyni Hestii a na znamení naší semknuté domácnosti. Prázdný symbol.

Palác se zdá být tichý, a přesto vím, že otroci jsou nablízku. Ovládli umění být neviditelní a žijí ve stínech. Nějak se jim daří přežívat na samém okraji našich životů, zatímco zároveň slouží v jejich středu. Napomáhají nám v existenci, aniž by sami existovali.

Otec přikývne, když se k němu blížím. Světlo ohně vrhá na jeho tvář mihotavé stíny, které ohavným způsobem zkreslují jeho rysy, jako by v záblescích odhalovaly, co se skrývá uvnitř.

„Jsi připravená?“ zeptá se, když stanu naproti němu.

„Ano.“

Vidím, jak se mu ve zlatých očích odráží oheň, a připomene mi to tu noc s Kirké, kdy jsem kvůli ní dobrovolně dala ruku do ohně.

„Není žádným tajemstvím, že jsem tvou tetu nikdy neměl rád,“ řekne otec, jako by mi četl myšlenky. Pohled se mi rozostří, když se ponoří do vzpomínek. „Vždycky jsem měl pocit, že se jí nedá věřit. Však je to víc než zřejmé z toho, jak potichu zmizela, ne? Jak je to dlouho, co tě naposledy navštívila?“ Vím, že je lepší neodpovídat, a tak jen čekám, jak bude pokračovat. „Vždycky na ní bylo cosi divného. Cítil jsem to už v době, kdy jsme byli děti. Něco odporného a zlovolného.“

„Tvá slova by mohla urazit Hekaté.“ Nenapadne mě nic lepšího, co bych mohla říct.

„Vůči bohyni a její moci nemám žádné výhrady. Respektuji ji, stejně jako všechny bohy. Právě proto, že si jich tak hluboce vážím, jsem se snažil potlačit tvé schopnosti, Médeo. Takovou moc by měli mít jen bohové, ne smrtelné dívky. Je to nepřirozené.“ Pak se odmlčí a přes plameny se mi podívá do očí. Když pokračuje, zní už uvolněněji. „Ale teď si říkám… možná jsem měl celé ty roky tvou ruku vést, ne ji svazovat.“

Ohromeně mlčím. Tohle bylo asi to nejotevřenější přiznání vlastního omylu, co jsem od něj kdy slyšela.

Ale já o smíření nestojím a ten chabý pokus mě od mého záměru neodvrátí.

Odkašlu si a pak promluvím: „Otče, připravila jsem kouzlo, které ochrání zlaté rouno a zajistí, aby na něj žádný smrtelník nikdy nevztáhl ruku… ale mám jednu podmínku.“

„Podmínku?“ zopakuje pomalu a ztěžka.

„Přeji si, abys mě dal Frixovi. Za ženu.“

V otcově tváři se objeví překvapený záblesk, který se vzápětí promění v chladné pobavení. Vím, na co myslí. Myslí si, že jsem hloupá, zamilovaná holka, kterou zasáhl Erótův planoucí šíp lásky.

„Je to princ z vážené rodiny. Vhodný ženich pro mě a zajímavý spojenec pro Kolchidu,“ pokračuji pevně. „Hodlá se vrátit do své země a svrhnout svou proradnou macechu. Říká, že mu bohové slíbili pomoc, jakmile sem bezpečně dopraví rouno. Stane se králem.“

Ačkoli věřím, že bych si Frixa jednoho dne mohla snadno zamilovat, není to náklonnost, co mě vede k tomuto rozhodnutí. Vnímám omezení, která se na mě jako na ženu vztahují. Jediný způsob, jak mohu bezpečně opustit tuto zemi, je pod dohledem jiného muže a se souhlasem svého otce. Pokus prchnout ze země jiným způsobem by znamenal rozsudek smrti, přinejmenším pro jednoho z nás.

Manželství je moje jediná cesta z tohoto vězení.

„Dobrá tedy.“ Otec pomalu přikývne. „Jakmile bude tvé kouzlo završeno, oznámím váš svazek.“

„Mám tvé slovo?“ Po tváři se mu při té otázce mihne podráždění, ale rychle se zklidní a přikývne.

„Máš mé slovo.“

5

Beran umírá mlčky. Stoik.

Když ho otec přišel podříznout, zvedlo zvíře ochotně hlavu, jako by vědělo, že svůj osud musí přijmout. Je prý dobrým znamením, když obětní zvířata umírají snadno. Cosi na beranově poddajnosti však způsobí, že se jeho smrt zdá být daleko děsivější, než kdyby ryčel a zmítal se. Pak by alespoň bojoval o život, bojoval by o svou šanci.

Sleduji, jak se krev hromadí v bronzové misce, kterou mu Frixos drží pod krkem. Část se rozlije, hustě stéká po oltáři a vytváří tmavé potůčky plazící se po podlaze.

Navzdory nádhernému, zářivému rounu má beran krev stejně rudou jako my ostatní.

Jeskyni, ve které jsme se shromáždili, halí neproniknutelná tma. Je to prastará temnota, jež působí, jako by byla uhnětena kdysi dávno, ze zbytků stínů vržených v dobách, kdy existoval jen chaos a prázdnota. Dřív než přišli prapůvodní bohové, kteří rozpletli úponky neuspořádanosti a každý z nich svázali s nějakým smyslem, účelem.

Na vzdáleném konci jeskyně se kolem shluku kamenů rozlévá kaluž vody. Tyto kameny jsou pokryty hustou zelení a tvoří vyvýšenou plošinu, na jejímž vrcholu stojí oltář vyrobený člověkem. Shora sem téměř nepřetržitě dopadá sloup světla, který oltář zalévá nadpozemskou září.

Toto místo je známé jako Apollónův háj, svatyně ukrytá v srdci kolchidských hor, kam mi ještě nikdy nebylo dovoleno vkročit.

„Frixe, buď tak laskav.“ Můj otec vztáhne ruce.

Zatímco mu Frixos podává mísu, uvědomuji si, že nemohu přestat zírat na řeznou ránu, která se táhne přes beraní krk. Rána se na mě šklebí jako vlhká, bezzubá ústa. Jak z něj vyprchává život, zdá se, že zlatá záře toho tvora odchází spolu s ním a zvolna vyhasíná.

„Mocný Apollóne, přinášíme ti tuto oběť,“ pokračuje můj otec, zatímco vlévá zachycenou krev do malého ohně. Ten praská a syčí a vykašlává mohutná oblaka kouře, která stoupají vzhůru a vyplňují prostornou jeskyni. Pach spálené krve mi uvízne v hrdle.

Zatímco otec pokračuje ve vzývání Apollóna, přemýšlím, jestli mám něco cítit, nějakou změnu okolní nálady, která by mi napověděla, že Olympan naslouchá. Ale já nic necítím. Otcova slova se jen dutě odrážejí od ponurých stěn jeskyně.

Nebýt mých darů od Hekaté, neubránila bych se úvahám, zda bohové existují, nebo jsou jen další z lidských zbraní, které slouží k vyvolání strachu a poslušnosti.

„Princezno, teď musíme toho tvora stáhnout z kůže,“ řekne mi tiše Frixos a jeho hnědé oči se topí ve tmě. „Možná bys raději počkala venku? Není to pohled pro ženské oči.“

Jeho starost mě přiměje k úsměvu a já přemýšlím, zda mu mám říct, že bych se raději dívala. Ale vím, že to nejde, protože mám práci.

„Připravím si kouzlo,“ řeknu.

„Nepokaz to,“ ucedí Absyrtos, když vycházím z jeskyně.

O tomto háji mnozí slyšeli, ale málokdo zná jeho skutečnou polohu. Říká se, že je to tajemství předávané mezi kolchidskými králi. Kdyby se někdo někdy pokusil zjistit, kde se nachází, neměl by to snadné, jelikož bezpečný přístup poskytuje jen zvláštní, skrytá cesta vytesaná do úbočí hory. Dokonce i samotný vchod do jeskyně je obtížné najít – je to jen úzká puklina ve skále. Nikdo by nečekal, že se za ní skrývá nádherný božský háj.

Před vchodem trčí do prostoru malá skalní římsa. Skýtá úchvatný výhled do údolí, jež se vlní jako měkké křivky Gaiina břicha. Za ním se v dálce rozprostírá Kolchida, třpytivý přelud na obzoru.

Sundám si závoj, který musím nosit, kdykoli jsem venku. Pak se zhluboka nadechnu vzduchu, tak voňavého a čistého v porovnání se zatuchlostí uvnitř paláce. Je to už příliš dávno, co jsem se mohla takhle volně nadechnout.

Horský masiv stojí tiše a ostražitě. Zavřu oči a naslouchám. Chci vědět, zda jsou ty zvěsti pravdivé. Jestli je mezi těmito vrcholky opravdu slyšet křik Prométhea, který trpí svá věčná muka. Soustředím se na tiché hvízdání větru, který mi cuchá vlasy, a vzpomenu si na vidinu, která mě vyděsila, když jsem se dotkla květu vzešlého z Prométheovy krve. Ten zobák ostrý jako břitva, zakrvácený, ohavný…

„Princezno Médeo, je už čas?“

Otočím se a zjistím, že vedle mě stojí otcův nejspolehlivější strážce, nehybný jako skála, která nás obklopuje.

„Amynte.“ Kývnu na něj. „Proč mě nepřekvapuje, že ses přihlásil zrovna ty?“

„Je mou povinností sloužit svému králi,“ odpoví stoicky.

Možná právě proto tu teď Amyntas stojí: chce do svého života vrátit vzrušení z boje. Nedivím se mu. Sama bych využila každé příležitosti, abych unikla z vězení paláce.

„Řekl ti král, co to bude obnášet?“

„Magii,“ řekne bez náznaku znechucení, které tak důvěrně znám. „Která posílí mé schopnosti chránit posvátné rouno.“

„Dobře. Můžeme začít?“

„Ano, princezno.“ Neváhá. Vždycky se říkalo, že je nejstatečnějším z otcových mužů.

Usměju se.

„Čekám.“

Table of Contents

1

2

3

4

5