Christopherovi, mému nejmilejšímu náročnému publiku

Přeložila Jana Kunová

Toto dílo je fiktivní. Veškeré postavy, události a dialogy v něm obsažené jsou smyšlené.

SCATTERED SHOWERS

Copyright © 2022 by Rainbow Rowell

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Designed by Devan Norman.

Interior illustrations by Jim Tierney.

All rights reserved.

Translation © Jana Kunová, 2024

ISBN 978-80-284-0101-6

Obsah

Půlnoci

Spřízněné duše

Zimní písničky pro Summer

Sněhový věneček

Zase napřesrok

Princ a trollka

Nejednoznačné zprávy

Vánoce se Snowem

V očekávání

Půlnoci

31. prosince 2014, před půlnocí

Venku pod terasou byla zima. Lezavo. Tma.

Tma, protože Mags byla o půlnoci venku, tma, protože na ni padal stín.

Tady by ji nikdo nehledal – nikdo, a zvlášť Noel ne. Prošvihne všechno to vzrůšo.

Bohudíky. Tohle ji mělo napadnout už před lety.

Opřela se o zeď Aliciina domu a pustila se do křupavého párty mixu, který si vzala s sebou ven. (Aliciina máma dělala nejlepší párty mix.) Slyšela zevnitř hudbu, a pak už ne – a to bylo dobré znamení. Ohlašovalo, že začne odpočítávání.

„Deset!“ uslyšela něčí zvolání.

„Devět!“ přidali se další.

„Osm!“

Mags to celé prošvihne. Výborně.

31. prosince 2011, před půlnocí

„Jsou v tom ořechy?“ zeptal se kluk.

Mags se zarazila, krekr s pestem a smetanovým sýrem kousek od pusy. „Myslím, že piniové…,“ řekla a zašilhala na krekr.

„Jsou piniové ořechy stromové ořechy?“

„Netuším,“ odpověděla Mags. „Pinie nerostou na stromech, nebo jo?“

Kluk pokrčil rameny. Měl ježaté hnědé vlasy a širokánské modré oči. Na sobě měl tričko s pokémonem.

„Ve stromových ořeších se moc nevyznám,“ řekla Mags.

„Já taky ne,“ řekl on. „Člověk by čekal, že jo – když nějaký omylem sním, může mě to zabít. Kdyby tě něco mohlo zabít, nesnažila by ses v tom vyznat?“

„Nevím…“ Mags si strčila krekr do pusy a začala žvýkat. „Nevím toho moc o rakovině. Ani o autonehodách.“

„Jo…,“ řekl kluk a smutně se zadíval na stůl s bufetem. Byl hubený. A bledý. „Ale stromové ořechy mají pifku konkrétně na mě, jako že osobně. Jsou spíš něco jako nájemní zabijáci než, no, případná nebezpečí.“

„A sakra,“ řekla Mags, „co tak hrozného jsi stromovým ořechům udělal?“

Kluk se zasmál. „Snědl je, asi.“

Hudba, puštěná fakt hodně hlasitě, přestala hrát. „Už bude půlnoc!“ křikl někdo.

Oba se rozhlédli. Magsina kamarádka ze třídy Alicia stála na gauči. Večírek pořádala právě ona – první silvestrovský večírek, na který patnáctiletou Mags kdy kdo pozval.

„Devět!“ zahulákala Alicia.

„Osm!“ V suterénu bylo pár desítek lidí a hulákali všichni.

„Sedm!“

„Jsem Noel,“ řekl kluk a podal jí ruku.

Mags si otřela z dlaně všechno pesto i veškeré stopy ořechů a ruku mu stiskla. „Mags.“

„Čtyři!“

„Tři!“

„Těší mě, Mags.“

„Mě taky, Noeli. Blahopřeju, žes celý rok úspěšně unikal stromovým ořechům.“

„Málem mě tím pestovým dipem dostaly.“

„Jo,“ přikývla. „To bylo o fous.“

31. prosince 2012, před půlnocí

Noel se uříceně opřel o zeď, sjel dolů k Mags a potom do ní šťouchl ramenem. Namířil na ni papírovou frkačku a foukl do ní. „Čau.“

„Čau.“ Usmála se na něj. Měl na sobě kostkované sako, límeček bílé košile rozepnutý. Noel měl bledou pleť a snadno se červenal. Právě teď byl zrůžovělý od hořejšku čela až po druhý knoflík košile. „Jsi úplný taneční stroj,“ řekla.

„Tančím rád, Mags.“

„Já vím, že jo.“

„A nemám k tomu zas tolik příležitostí.“

Povytáhla obočí.

„Rád tančím na veřejnosti,“ prohlásil Noel. „S jinými lidmi. Je to kolektivní prožitek.“

„Pohlídala jsem ti kravatu,“ řekla a podala mu červenou hedvábnou vázanku. Hodil ji po ní, když tančil na konferenčním stolku.

„Děkuju,“ řekl, vzal si ji a přehodil kolem krku. „Chytlas ji šikovně – ale ve skutečnosti jsem se tě snažil vylákat na parket.“

„Byls na konferenčním stolku, Noeli.“

„Dva by se tam vešli, Margaret.“

Mags zamyšleně nakrčila nos. „Podle mě ne.“

„Ty se vedle mě vejdeš vždycky a na každý konferenční stolek,“ řekl. „Protože jsme nejlepší kámoši.“

„Tvůj nejlepší kámoš je Culík.“

Noel si prohrábl vlasy. Zpocené a kudrnaté, sahaly mu pod uši. „Culík je taky můj nejlepší kámoš. Frankie taky. A Connor.“

„A tvoje máma,“ řekla Mags.

Noel se na ni zazubil. „Ale ty nejvíc. Dneska máme výročí. Nechce se mi ani věřit, že si se mnou na naše výročí nezatančíš.“

„Netuším, o čem to mluvíš,“ řekla. (Věděla přesně, o čem mluví.)

„Stalo se to právě tady.“ Noel ukázal na bufetový stůl, kam Aliciina máma vždycky nachystala občerstvení. „Měl jsem alergický záchvat a tys mi zachránila život. Vbodlas mi epinefrinové pero přímo do srdce.“

„Jedla jsem pesto,“ řekla Mags.

„Hrdinsky,“ přisvědčil Noel.

Náhle se narovnala. „Nejedl jsi doufám dneska ten kuřecí salát? Byly v něm mandle.“

„Pořád mi zachraňuješ život,“ řekl.

„Jedl?“

„Ne. Ale měl jsem ovocný koktejl. Asi v něm byly jahody – svědí mě celá pusa.“

Mags na něj zašilhala. „Jsi v pohodě?“

Vypadal v pohodě. Vypadal uříceně. A zpoceně. Vypadal, jako by měl zuby širší než pusu a pusu širší než obličej.

„Nic mi není. Řeknu ti, kdyby mi začal opuchat jazyk.“

„Nech si svoje oplzlé alergické reakce pro sebe,“ řekla.

Noel zahýbal obočím. „Měla bys vidět, co se stane, když sním korýše.“

Mags protočila oči a snažila se nesmát. Po chvilce se na něj zase podívala. „Počkej, co se stane, když sníš korýše?“

Vlažně si mávl rukou před hrudí. „Naskočí mi vyrážka.“

Svraštila čelo. „Jak to, že vůbec ještě žiješ?“

„Díky úsilí hrdinů všedního dne, jako jsi ty.“

„Tak to nejez ani ten růžový salát,“ řekla. „Je krevetový.“

Noel jí přehodil kolem krku svoji červenou kravatu a usmál se na ni. Což bylo něco jiného, než když se zubil. „Dík.“

„Já děkuju tobě,“ řekla, srovnala konce kravaty tak, aby byly stejně dlouhé, a podívala se na ně. „Jde mi k svetru.“ Mags na sobě měla obří svetrové šaty s nějakým skandinávským vzorem, hýřícím milionem barev.

„K tomuhle svetru jde všechno,“ řekl. „Vypadáš jako velikonoční kraslice s vánočním vzorkem.“

„Připadám si jako extra barevný mupet,“ řekla. „Jeden z těch chlupatých.“

„Mně se líbí,“ řekl Noel. „Hotová pastva pro smysly.“

Nepoznala, jestli si z ní neutahuje, a tak změnila téma. „Kam šel Culík?“

„Tamhle je,“ ukázal Noel na druhý konec pokoje. „Chtěl zaujmout pozici, aby s úderem půlnoci nenuceně stál vedle Simini.“

„Aby jí mohl dát pusu?“

„Tak tak,“ řekl Noel. „Na pusu, pokud plán vyjde.“

„To je odporné,“ řekla Mags a pohrávala si s konci Noelovy kravaty.

„Líbání?“

„Ne… líbání je v pohodě.“ Cítila, že se červená. Naštěstí nebyla tak bledá jako Noel; nebude mít celý obličej a krk jak omalovánky. „Odporné je využít silvestra jako záminku, abys políbil někoho, kdo tě třeba políbit nechce. Je to podraz.“

„Třeba Simini Culíka políbit chce.“

„Anebo to bude totální trapas,“ řekla Mags. „A ona se nechá, protože bude mít pocit, že musí.“

„Nevrhne se na ni jen tak,“ řekl Noel. „Podívá se jí takovým tím způsobem do očí.“

„Jakým způsobem?“

Noel otočil k Mags hlavu a pohlédl jí do očí. Nadějeplně nadzvedl obočí; oči měl najednou zjihlé a plné možností. Rozhodně to byl výraz, který říkal: Čau. Smím ti dát pusu?

„Aha,“ řekla Mags. „To je vážně dobrý.“

Noel zrušil výraz – a zatvářil se jako ještě aby ne. „Jasně že je to dobrý. Už jsem se s holkama líbal.“

„Vážně?“ opáčila Mags. Věděla, že se Noel s holkami baví. Nikdy ale neslyšela, že by s nějakou chodil. A to by se určitě doslechla – patřila mezi Noelových čtyři až pět nejlepších přátel.

„Pche,“ řekl. „Se třema. Při osmi různých příležitostech. Do očí se podívat umím, řekl bych.“

To bylo podstatně víc líbání, než na kolik se během svých šestnácti let zmohla Mags.

Znovu střelila pohledem po Culíkovi. Stál u televize, zahleděný do telefonu. Simini stála tak metr od něj a bavila se s kamarády.

„Stejně,“ řekla Mags, „přijde mi to jako podvádění.“

„Jaké podvádění?“ opáčil Noel a zadíval se stejným směrem. „Ani jeden není zadaný.“

„Takovéhle podvádění nemyslím,“ řekla Mags. „Spíš jako… předbíhání. Když se ti někdo líbí, měl bys projevit nějakou snahu. Měl bys toho člověka poznat – měl by ses k té první puse dopracovat.“

„Culík a Simini už se znají.“

„Jasně,“ souhlasila, „ale neměli žádné rande. Projevila Simini vůbec aspoň trochu zájmu?“

„Občas lidi potřebujou malinko pomoct,“ řekl Noel. „Vždyť se na Culíka podívej.“

Mags se na Culíka podívala. Přišel v černých džínách a černém tričku. Teď měl napůl odrostlé číro, ale na druhém stupni nosil culík, a tak se mu tak dál říkalo. Obvykle byl hlučný a zábavný, občas hlučný a otravný. Věčně si kreslil po rukách propiskou.

„Ten vůbec neví, jak říct holce, že se mu líbí,“ pokračoval Noel. „Nemá tucha… a teď se podívej na Simini.“

Mags se podívala na Simini. Byla malá, jemná a tak stydlivá, že o nějakém vykouknutí z ulity nemohla být ani řeč. Kdo si chtěl se Simini povídat, musel do ulity vlézt za ní.

„Každý není tak společensky obratný jako my,“ prohlásil s povzdechem Noel, naklonil se do Magsina osobního prostoru a ukázal na Culíka se Simini. „Každý neumí sáhnout po tom, co chce. Půlnoc může být právě to, co potřebujou, aby se dali dohromady – a ty bys jim to nepřála?“

Mags se k Noelovi otočila. Obličej měl zrovna nad jejím ramenem. Teple voněl. A ještě po nějakém deodorantu z drogerie. „Děláš z toho melodrama,“ řekla.

„V situacích na život a na smrt mi to nedá.“

„Tím myslíš ten tanec na konferenčním stolku?“

„Ne, tím myslím ty jahody,“ řekl, vyplázl jazyk a snažil se mluvit dál. „Hám ho hafuflej?“

Mags se snažila Noelův jazyk řádně prozkoumat, když vtom umlkla hudba.

„Už bude půlnoc!“ křikla Alicia. Stála poblíž televize. Na Times Square právě začalo odpočítávání. Mags viděla, jak Culík zvedá oči od telefonu a po krůčcích se sune k Simini.

„Devět!“ zahulákali všichni přítomní.

„Osm!“

„Jazyk vypadá v pohodě,“ obrátila se Mags zpátky.

Noel ho přestal vyplazovat a usmál se.

Mags povytáhla obočí. Ani si neuvědomila, že to dělá. „Všechno nejlepší k výročí, Noeli.“

Noelův pohled zjihl. Nebo jí to tak aspoň připadalo. „Všechno nejlepší k výročí, Mags.“

„Čtyři!“

A pak se přiřítila Natalie, svezla se po zdi vedle Noela a popadla ho za rameno.

Natalie kamarádila s nimi oběma, ale nejlepší kámoška nebyla. Měla karamelově hnědé vlasy a pořád nosila flanelky, které málem nedopnula přes prsa. „Šťastný nový rok!“ zapištěla na ně.

„Ještě není,“ řekla Mags.

„Jedna!“ vykřikli všichni ostatní.

„Šťastný nový rok,“ řekl Noel Natalie.

Potom se k němu Natalie naklonila, on se naklonil k ní a políbili se.

31. prosince 2013, před půlnocí

Noel stál na područce gauče a natahoval ruce k Mags.

Mags prošla kolem něj a zavrtěla hlavou.

„Tak pojď!“ překřikl hudbu.

Zavrtěla hlavou a k tomu ještě protočila oči.

„Máme poslední šanci si spolu zatančit!“ řekl. „Jsme ve čtvrťáku!“

„Můžeme tančit ještě měsíce,“ řekla Mags a zastavila se u stolu s jídlem pro mini quiche.

Noel přešel po gauči, přelezl na konferenční stolek a natáhl jednu dlouhou nohu, co to šlo, až došlápl na dvoumístnou pohovku, vedle které stála Mags.

„Hrajou naši písničku,“ řekl.

„Hrajou ‚Baby Got Back‘,“ řekla Mags.

Noel se zazubil.

„Tak za tohle,“ řekla, „s tebou nebudu tancovat už nikdy.“

„Stejně se mnou nikdy netancuješ.“

„Dělám s tebou všechno ostatní,“ zakňučela Mags. Byla to pravda. S Noelem se učila. S Noelem obědvala. Ráno Noela nabírala cestou do školy. „Dokonce s tebou chodím do kadeřnictví.“

Sáhl si na vlasy v týle. Měl je hnědé a husté, kudrnaté, volně mu spadaly k límci. „Mags, vždycky když se mnou nejdeš, vezmou mě moc nakrátko.“

„Já si nestěžuju,“ řekla. „Prostě si jen zrovna tohle nechám ujít.“

„Co to jíš?“ zeptal se.

Mags se podívala na tác. „Nějaký quiche, myslím.“

„Můžu ho?“

Strčila si do pusy další a poválela ho na jazyku. Necítila žádné stromové ořechy, jahody, kiwi ani korýše. „Asi jo,“ řekla. Podala mu quiche, Noel se naklonil a snědl jí ho přímo z ruky. Jak stál na pohovce, měřil dva a půl metru. Na sobě měl potrhlý bílý oblek. S vestičkou. Kde někdo sežene bílý oblek s vestičkou?

„Dobrý,“ řekl. „Dík.“ Sáhl po Magsině cole a ona mu ji dala – pak si kelímek zničehonic odtrhl od pusy a naklonil hlavu ke straně. „Margaret. Hrajou naši písničku.“

Mags se zaposlouchala. „Není to tamta od Ke$hy?“

„Zatancuj si se mnou. Máme výročí.“

„Nerada tancuju, když je kolem moc lidí.“

„Ale tak se právě tančí nejlíp! Tanec je kolektivní prožitek!“

„Pro tebe,“ řekla Mags, položila mu ruku na stehno a odstrčila ho. Zapotácel se, ale nespadl. „Nejsme jeden a ten samý člověk.“

„Já vím,“ povzdychl si Noel. „Ty můžeš stromové ořechy. Sněz za mě jednu tu brownie – chci se koukat.“

Mags se rozhlédla po bufetovém stole a ukázala na talíř s pekanovými brownies. „Tuhle?“

„Jo,“ řekl Noel.

Vzala si brownie a kousla si. Na květované šaty jí popadaly drobečky, a tak je smetla.

„Je dobrá?“ zeptal se.

„Moc dobrá,“ řekla ona. „Hezky hutná. Vlhká.“ Ukousla si ještě.

„Tak nefér.“ Noel se přidržel opěradla pohovky a naklonil se k ní ještě víc. „Ukaž.“

Mags otevřela pusu a vyplázla jazyk.

„Nefér,“ řekl. „Vypadá báječně.“

Zavřela pusu a přikývla.

„Dojez si tu báječnou brownie a zatancuj si se mnou,“ řekl.

„Tančí s tebou celý svět,“ odpověděla Mags. „Tak mi dej pokoj.“

Vzala si ještě jeden quiche a ještě jednu brownie a zamířila od Noela pryč.

U Alicii v suterénu si nebylo moc kam sednout, proto taky Mags obvykle skončila na podlaze. (A proto nejspíš Noel obvykle skončil na konferenčním stolku.) Culík si zabral sedací vak v rohu u baru a Simini mu seděla na klíně. Simini se na Mags usmála a Mags jí úsměv oplatila a zamávala jí.

V baru nebyl žádný alkohol. Vždycky když Alicia pořádala večírek, její rodiče všechen odnesli. Barové stoličky byly taky obsazené, a tak se Mags chytila něčí ruky a vyhoupla se přímo na barpult.

Dívala se, jak Noel tancuje. (S Natalie. A potom s Aliciou a Connorem. A potom sám, s rukama nad hlavou.)

Dívala se, jak všichni tančí.

V tomhle suterénu se konaly všechny jejich večírky. Po fotbalech a školních plesech. Před dvěma lety Mags vlastně nikoho z přítomných neznala, jen Aliciu. Teď byl každý tady buď její nejlepší kamarád, nebo aspoň kamarád, nebo někdo, koho znala dost dobře na to, aby se od něj držela dál…

Nebo Noel.

Mags dojedla brownie a dívala se, jak Noel hopsá.

Noel byl její úplně nejlepší kamarád – ačkoli ona nebyla jeho úplně nejlepší kamarádka. Noel byl její člověk.

Byl první, s kým po ránu mluvila, a poslední, komu večer psala. Nebyl v tom žádný záměr ani systém. Prostě to tak mezi sebou měli. Kdyby Noelovi o něčem neřekla, skoro jako by se to ani nestalo.

Byli nerozluční od chvíle, co spolu začali v druhém pololetí druháku chodit na žurnalistiku. (Správně by měli jako výročí svého spřátelení slavit tohle – ne silvestra.) A potom se společně zapsali i na fotografování a tenis.

Byli tak nerozluční, že Mags šla loni s Noelem na maturitní ples, ačkoli už partnerku měl.

„Pochopitelně půjdeš s námi,“ řekl Noel.

„Amy je s tím v pohodě?“

„Amy ví, že jsme jak siamská dvojčata. Nejspíš bych se jí ani nelíbil, kdybych nestál vedle tebe.“

(Po plese už si Noel s Amy víckrát nevyšel. Nebyli spolu ani dost dlouho na to, aby se museli rozejít.)

Mags uvažovala, že si skočí pro další brownie, když vtom někdo vypnul muziku a někdo další zablikal světly. Kolem baru proběhla Alicia a křičela: „Už bude půlnoc!“

„Deset!“ spustil za pár vteřin Culík.

Mags se rozhlédla a pak Noela našla – stál na gauči. Už se na ni díval. Přelezl na konferenční stolek, blíž k ní, a vycenil zuby ve vlčím úsměvu. Když se Noel zazubil, vždycky vypadal trochu jako vlk; měl zbytečně moc zubů. Mags se nadechla a pak vzduch z plic rozechvěle vypustila. (Noel byl její člověk.)

„Osm!“ zahulákali všichni v místnosti.

Noel ji gestem zval k sobě.

Mags povytáhla jedno obočí.

Mávl na ni znova a zatvářil se, jako že Pojď sem, Mags.

„Čtyři!“

Pak k Noelovi na konferenční stolek vylezla Frankie a objala ho kolem ramen.

„Tři!“

Noel se k Frankie otočil a zazubil se.

„Dva!“

Frankie povytáhla obočí.

„Jedna!“

Frankie se natáhla k Noelovi. Noel se sklonil k Frankie.

A políbili se.

31. prosince 2014, kolem deváté večer

Mags Noela o zimních prázdninách ještě neviděla. Přes Vánoce byl s rodinou v Disney Worldu.

„Je 27 stupňů,“ napsal jí, „a už 72 hodin v kuse mám na hlavě mikymauzí uši.“

Mags Noela neviděla od srpna, od toho časného rána, kdy se s ním šla rozloučit předtím, než ho táta odvezl do Notre Dame.

Na Díkůvzdání se Noel domů nedostal, letenky byly moc drahé.

Viděla fotky jiných lidí, které dával na sítě. (Lidí z koleje. Lidí z večírků. Holek.) A psali si zprávy. Spoustu zpráv. Ale od srpna ho Mags neviděla – neslyšela jeho hlas.

Popravdě si jeho hlas nedokázala vybavit. Nevzpomínala si, že by kdy dřív o Noelově hlasu vůbec přemýšlela. Jestli je hluboký a dunivý. Nebo vysoký a hebký. Nepamatovala si, jak Noel zní – nebo jak vypadá, teda aspoň v pohybu. Viděla jen jeho obličej na té spoustě fotek, co měla pořád uložené v telefonu.

„Jdeš k Alicie, že jo?“ napsal jí včera. Z letiště, na cestě domů.

„Kam jinam bych šla?“ odepsala Mags.

„Bezva.“

Mags přišla k Alicie dřív a pomohla jí vyklidit suterén, potom ještě pomohla její mámě nazdobit brownies polevou. Alicia přijela z vysoké v Jižní Dakotě; na zádech teď měla vytetovaného vlhovce.

Mags žádná nová tetování neměla. Vůbec nijak se nezměnila. Ani neodjela z Omahy – na jedné místní škole dostala stipendium na průmyslový design. Plné stipendium. Byla by hloupá, kdyby odsud odjela.

Na večírek nikdo nedorazil včas, ale dorazili všichni. „Přijde Noel?“ zeptala se Alicia, když přestal vyzvánět zvonek.

Jak to mám vědět? řekla by nejradši Mags. Ale věděla. „Jo, přijde,“ odpověděla. „Bude tady.“ Trochu si ušpinila rukáv šatů od čokolády. Pokusila se ji seškrábat nehtem.

Mags se třikrát převlékla, než se pro tyhle šaty rozhodla.

Nejdřív si chtěla vzít ty, co se Noelovi vždycky líbily – šedé popelínové s tmavě rudými pivoňkami –, ale nechtěla v něm vyvolat dojem, že od té doby, co se naposledy viděli, se jí v hlavě nevylíhla jediná originální myšlenka.

A tak se převlékla. Pak ještě jednou. A skončila v těchhle rovně střižených smetanových krajkových, které na sobě ještě nikdy neměla. Vzala si k nim punčochy s růžovo-zlatým barokním vzorem.

Stála ve svém pokoji před zrcadlem a koukala na sebe. Na svoje tmavohnědé vlasy. Husté obočí a oblou bradu. Pokoušela se vidět samu sebe, jak ji poprvé od srpna uvidí Noel. Pak se snažila předstírat, že je jí to přece jedno.

Pak odešla.

Na půl cesty k autu se otočila, utíkala zpátky do pokoje a nasadila si náušnice, které jí dal Noel na jaře k osmnáctinám – andělská křídla.

Když Noel konečně dorazil, bavila se Mags zrovna s Culíkem. Culík šel na vysokou do Iowy, na strojárnu. Nechal si zas narůst vlasy do culíku a Simini ho za něj bez zjevného důvodu tahala, možná prostě jen tak pro radost. Studovala umění v Utahu, ale nejspíš přestoupí do Iowy. Nebo Culík do Utahu. Nebo se sejdou někde uprostřed. „Co je uprostřed?“ zeptal se Culík. „Nebraska? Ty vole, zlato, tak to se asi postěhujeme zpátky domů.“

Mags ucítila, že Noel vešel. (Přišel zadem a s ním pořádný závan studeného vzduchu.)

Vzhlédla a přes Culíkovo rameno Noela uviděla a Noel uviděl ji – a pustil se rovnou za nosem přes celou místnost, přes pohovku, konferenční stolek, gauč a mezi Culíkem a Simini, schvátil Mags do náruče a zatočil se s ní dokolečka.

„Mags!“ řekl Noel.

„Noeli,“ zašeptala Mags.

Noel objal i Culíka a taky Simini. A Frankie, Aliciu a Connora. A všechny. Noel byl objímací typ.

Pak se vrátil k Mags, přitlačil ji ke zdi, objal ji a opřel se o ni. „Panebože, Mags,“ řekl. „Nikdy už mě neopouštěj.“

„Já tě neopustila,“ zamumlala mu do prsou. „Nikdy přece nikam nejdu.“

„Nikdy už mě nenech odejít,“ zamumlal jí do šošolky hlavy.

„Kdy se vracíš do Notre Dame?“ zeptala se.

„V neděli.“

Měl na sobě vínové kalhoty (měkčí než džíny, hrubší než samet), tričko s proužky ve dvou odstínech modré a šedé sako s vyhrnutým límcem.

Byl stejně bledý jako vždycky.

Oči měl stejně širokánské a modré.

Ale vlasy měl nakrátko: nad ušima a na zátylku vyholené, dlouhé hnědé lokny mu splývaly jen nahoře do čela. Mags si na jeho zátylek sáhla. Připadalo jí, jako by tam něco chybělo.

„Mělas jít se mnou, Margaret,“ řekl. „Ta mladá žena na mě zaútočila a nevěděla, kdy přestat.“

„Ne,“ řekla a pohladila ho po odhalené kůži. „Máš to dobré. Sluší ti to.“

Všechno bylo stejné, a všechno bylo jiné.

Stejní lidé. Stejná hudba. Stejné gauče.

Ale za ty čtyři měsíce se od sebe vzdálili, do všech možných stran.

Frankie přinesla pivo a schovala ho pod gauč, Natalie už dorazila opilá. Connor přivedl svého nového kluka, se kterým se dal dohromady na vysoké a který všem připadal hrozně protivný – a Alicia se pořád snažila Connora odvést stranou a říct mu to. V suterénu jako by bylo těsněji a tolik se netančilo…

Vlastně se tančilo asi tolik jako na normálních večírcích – na večírcích někoho jiného. Jejich bývaly jiné. Pětadvacet lidí v suterénu, co se navzájem znali tak dobře, že se nikdo nemusel držet zpátky.

Noel dnes netančil. Držel se s Culíkem, Simini a Frankie. Držel se u Mags, jako by k ní byl přilepený.

Byla tak ráda, že si s Noelem nepřestali psát – že pořád ví, co ho tíží, když se ráno probudí. Interní vtípky všech ostatních byly sedm měsíců staré, kdežto Noel s Mags spolu pořád drželi krok.

Když Frankie nabídla Noelovi pivo, jedno si vzal. Ale poté co Mags zakoulela očima, dal ho Culíkovi.

„Není to divné, být tady v Omaze?“ zeptala se jí Simini. „Když jsou teď všichni pryč?“

„Je to jako procházet se nákupním centrem po zavírací době,“ řekla Mags. „Moc se mi po vás všech stýská.“

Noel sebou trhl. „Hej,“ řekl a zatahal Mags za rukáv.

„Co?“

„Pojď sem, pojď sem – pojď se mnou.“

Táhl ji pryč od kamarádů, pryč ze suterénu, nahoru po schodech. V přízemí řekl: „Moc daleko, není slyšet hudbu.“

„Co?“

Zamířili po schodech zase dolů, v půlce se zastavili a Noel si s ní vyměnil místo, takže stála o schod výš. „Zatancuj si se mnou, Mags, hraje naše písnička.“

Mags naklonila hlavu ke straně. „‚A Thousand Years‘?“

„To je doopravdy naše písnička,“ řekl. „Zatancuj si se mnou.“

„Proč je to naše písnička?“ zeptala se.

„Hrála, když jsme se poznali,“ řekl Noel.

„Kdy?“

„Když jsme se poznali,“ řekl a zakroutil rukou, jako by ji popoháněl.

„Když jsme se poznali tady?“

„Ano. Když jsme se poznali. Dole. Ve druháku. A tys mi zachránila život.“

„Žádný život jsem ti nezachránila, Noeli.“

„Proč musíš tenhle příběh vždycky zkazit?“

„Ty si pamatuješ, co hrálo za písničku, když jsme se poznali?“

„Vždycky si pamatuju, co hrálo za písničku,“ řekl. „Pokaždé.“

Pravda, pamatoval. Mags nenapadalo, jak zareagovat, a tak řekla: „Co?“

Noel zaúpěl.

„Nerada tančím,“ řekla.

„Nerada tančíš před lidmi.“

„To je pravda.“

„Vteřinku.“ Noel s povzdechem odběhl dolů. „Nikam nechoď!“ křikl na ni cestou.

„Nikdy nikam nejdu!“ křikla ona za ním.

Zaslechla, jak písnička začíná zas od začátku.

Potom k ní po schodech zase přiběhl Noel. Zůstal stát na schodu pod ní a natáhl k ní ruce. „Prosím.“

Mags s povzdechem zvedla ruce. Nebyla si jistá, co s nima…

Noel jednu uchopil, druhou si položil na rameno a sám jí ovinul paži kolem pasu. „Prokristapána, fakt to bylo tak těžké?“

„Nechápu, proč je to pro tebe tak důležité,“ sdělila mu. „Tančit.“

„Nechápu, proč je to pro tebe tak důležité,“ sdělil on jí. „Netančit se mnou.“

Takhle byla trošku vyšší než on. Pohupovali se.

Na schodech se objevila Aliciina máma. „Ahoj, Mags. Ahoj, Noeli – jak je na Notre Dame?“

Noel si přitáhl Mags blíž, aby se kolem nich paní Porterová mohla protáhnout. „Fajn,“ řekl.

„Proti Michiganské jste vážně zaspali.“

„Já fotbal vlastně nehraju,“ řekl Noel.

„To vás neomlouvá,“ řekla paní Porterová.

Když kolem nich Aliciina máma prošla, Noel nepovolil stisk. Měl teď celou paži kolem Magsina pasu, tiskli se k sobě břichem i hrudí.

Za ty roky se dotýkali často, kamarádsky. Noel byl kontaktní typ. Objímal. Lechtal a tahal za vlasy. Posazoval si lidi na klín. Líbal se snad s každým, kdo na něj na silvestra povytáhl obočí…

Ale Mags ještě nikdy takhle nedržel.

Mags nikdy necítila na boku přezku jeho pásku. Nikdy neochutnala jeho dech.

Paní Porterová šla zas nahoru a Noel si přitáhl Mags ještě těsněji.

Znova začalo hrát „A Thousand Years“.

„Tys někomu řekl, ať to pustí zas?“ zeptala se Mags.

„Dal jsem to do smyčky,“ řekl. „Stopnou to, až si toho všimnou.“

„Nebylo to na soundtracku ke Stmívání?“

„Zatancuj si se mnou, Mags.“

„Vždyť tancuju,“ řekla.

„Já vím,“ řekl on. „Nepřestávej.“

„Dobře.“ Mags se držela strnule, aby zůstala rovně stát, i kdyby ji Noel pustil. Teď povolila. Poddala se jeho objetí a nechala paži sklouznout dál kolem jeho ramen. Znovu mu sáhla na zátylek, protože se jí chtělo – protože vlasy tam pořád nebyly.

„Tobě se to nelíbí,“ řekl.

„Ale líbí,“ řekla. „Je to jiné.“

„Ty jsi jiná.“

Mags se zatvářila, jako že neblázni.

„Jsi,“ trval na svém Noel.

„Jsem úplně stejná,“ řekla. „Jako jediná jsem úplně stejná.“

„Ty ses právě změnila nejvíc.“

„Jak to?“

„Nevím,“ řekl. „Jako bysme všichni odjeli a ty ses nás pustila – a ty ses vzdálila nám.“

„Co to plácáš? Mluvím s tebou každý den.“

„To nestačí,“ řekl. „Tyhle šaty jsem ještě neviděl.“

„Tobě se nelíbí moje šaty?“

„To ne.“ Noel zavrtěl hlavou. Nebyla zvyklá, aby byl takový. Takhle rozrušený. „Líbí se mi. Jsou hezké. Ale jsou jiné. Ty jsi jiná. Připadá mi, že k tobě nemůžu dost blízko.“ Přitiskl čelo k jejímu čelu.

Ona taky přitiskla čelo k jeho čelu. „Jsme dost blízko, Noeli.“

Frustrovaně vzdychl a ten povzdech jí naplnil nos a ústa. „Proč nemáš kluka?“

Mags svraštila čelo. „Třeba mám.“

Zatvářil se zničeně a odtáhl hlavu. „Copak bys mi něco takového neřekla?“

„To ne,“ vyhrkla, „ne – Noeli, jasně že řekla. Řekla. Jen nevím, co chceš ode mě slyšet. Nevím, proč nemám kluka.“

„Bude to pořád horší,“ řekl. „Budeš se dál měnit.“

„No, ty taky,“ řekla.

„Já se nikdy neměním.“

Mags se zasmála. „Jsi kaleidoskop. Změníš se pokaždé, když z tebe spustím oči.“

„Tobě to nepřipadá hrozné?“ zeptal se.

Mags zavrtěla hlavou. Zavadila nosem o jeho nos. „Miluju to.“

Přestali se pohupovat.

„Tancujeme ještě?“ zeptala se.

„Tancujeme. Ne abys mě nějak vypekla, Margaret.“ Pustil její ruku a objal ji i touhle volnou paží. „Nikam nechoď.“

„Já nikdy nikam nejdu,“ zašeptala Mags.

Zavrtěl hlavou, jako by to byla lež. „Jsi moje nejlepší kámoška.“

„Nejlepších kámošů a kámošek máš spoustu,“ řekla.

„Nemám. Jen tebe.“

Mags mu ovinula obě paže kolem krku. Tiskla čelo k jeho čelu. Voněl po pokožce.

„Nemůžu k tobě dost blízko,“ řekl Noel.

Někdo si všiml, že písnička hraje pořád dokola, a přepnul na další.

Někdo jiný si všiml, že Mags s Noelem zmizeli. Natalie přišla Noela hledat. „Noeli! Pojď se mnou tančit! Hraje naše písnička!“

Byla to ta od Ke$hy.

Noel se od Mags odtáhl. Rozpačitě se na ni zazubil. Jako že se tady na tom schodišti choval trochu hloupě, ale ona mu odpustí, že jo? A dole je večírek, tak by na něm měli být, ne?

Šel dolů a Mags šla za ním.

Zatímco byli pryč, atmosféra se změnila: Všichni jako by zase trochu omládli. Skopli boty a hopsali po gaučích. Zpívali slovo od slova písničky, které vždycky zpívali slovo od slova.

Noel si sundal sako a hodil ho po Mags. Ta ho chytila, protože na chytání byla šikovná.

Noelovi to slušelo.

Vytáhlý a bledý. V tmavě červených kalhotách, jaké by si na sebe nikdo jiný nevzal. V tričku, které by na něm ještě loni viselo.

Slušelo mu to moc.

A ona ho tolik milovala.

A už takhle nemohla dál.

Nemohla stát a přes celou místnost sledovat, jak Noel líbá někoho jiného. Dneska ne. Nemohla se dívat, jak někdo jiný dostává polibek, ke kterému se tak usilovně snažila dopracovat od chvíle, co se poznali.

A tak si pár minut před půlnocí nabrala hrst křupavého párty mixu a dělala, jako že jde na chodbu. Jako že jde na záchod. Nebo jako že jde třeba do kotelny zkontrolovat filtr.

Pak vyklouzla zadem ven. Nikoho nenapadne hledat ji venku na sněhu.

Byla zima, ale Mags pořád měla Noelovo sako, a tak si ho oblékla. Opřela se o podezdívku Aliciina domu, zobala křupavý párty mix Aliciiny mámy – paní Porterová dělala ten nejlepší – a poslouchala hudbu.

Pak hudba umlkla a začalo odpočítávání.

A bylo dobře, že je Mags tady venku, protože kdyby byla tam, moc by to bolelo. Vždycky to moc bolelo a tenhle rok by ji to mohlo zabít.

„Sedm!“

„Šest!“

„Mags?“ ozval se někdo.

Byl to Noel. Poznala jeho hlas.

„Margaret?“

„Čtyři!“

„Tady,“ řekla Mags. Pak trochu hlasitěji: „Tady!“ Protože byla jeho nejlepší kamarádka a vyhýbat se mu je jedna věc, ale schovávat se před ním, to je něco jiného.

„Dva!“

„Mags…“

To už Noela viděla, v pruhu měsíčního světla, které pronikalo mezi prkny terasy nad nimi. V očích měl zjihlý výraz a obočí povytažené.

„Jedna!“

Mags kývla a rameny se odlepila ode zdi.

Noel ji rázem přitlačil zpátky – přišpendlil ji, objal ji, přitiskl ji ke stěně.

Políbil ji ze všech sil.

Mags zaklesla obě paže za jeho hlavou, přitáhla si jeho tvář ještě blíž, bradu k bradě, ústa k otevřeným ústům.

Noel ji držel za obě ramena.

Po pár minutách – možná to bylo víc než pár minut, hodná chvíle – oba snad konečně uvěřili, že ten druhý neodejde.

Povolili.

Mags pohladila Noela po loknách, odhrnula mu je z tváře. Noel ji tiskl ke zdi od boků po ramena a líbal ji do rytmu té které písničky, co zrovna vevnitř hrála.

Až se od ní odtáhne, řekne mu, že ho miluje; až se od ní odtáhne, řekne mu, ať ji nepouští. „Ne,“ řekla, když Noel konečně zvedl hlavu.

„Mags,“ zašeptal. „Přestávám cítit pusu.“

„Tak už mě nelíbej,“ řekla. „Ale nechoď.“

„Ne…“ Noel se od ní odstrčil a ji zazáblo po celém předku těla. „Přestávám cítit pusu – tys jedla jahody?“

„Proboha,“ řekla. „Párty mix.“

„Párty mix?“

„Kešu,“ řekla. „A nejspíš i další stromové ořechy.“

„Aha,“ řekl Noel.

To už ho Mags táhla ode zdi. „Máš s sebou něco?“

„Benadryl,“ odpověděl. „V autě. Ale chce se mi po něm spát. Nejspíš mi nic není.“

„Kde máš klíčky?“

„V kapse,“ řekl a ukázal na ni, na svoje sako.

Mags klíčky našla a dál ho táhla za sebou. Auto měl zaparkované na ulici a prášky byly v palubní přihrádce. Mags se dívala, jak je Noel polyká, pak zůstala stát se založenýma rukama a čekala, co se bude dít dál.

„Můžeš dýchat?“ zeptala se.

„Můžu dýchat.“

„Jak to obvykle probíhá?“

Zazubil se. „Tohle se mi ještě nestalo.“

„Víš, jak to myslím.“

„Svědí mě pusa. Napuchne mi jazyk a rty. Naskočí mi kopřivka. Chceš se podívat, jestli mi nenaskočila kopřivka?“ Ten vlčí úsměv.

„Co pak?“ zeptala se.

„Pak nic,“ řekl. „Pak si vezmu benadryl. Mám epipen, ale ještě nikdy jsem ho nemusel použít.“

„Podívám se, jestli ti nenaskočila kopřivka,“ řekla.

Zase se zazubil a natáhl ruce. Prohlédla si je. Vyhrnula mu pruhované tričko… Byl bledý. A měl husí kůži. A na hrudi měl pihy, o kterých doteď nevěděla.

„Kopřivku myslím nemáš,“ řekla.

„Cítím, že ten benadryl už zabírá.“ Spustil ruce a objal ji.

„Už mě nelíbej,“ řekla Mags.

„Bezprostředně teď. Nepolíbím tě bezprostředně teď.“

Opřela se o něj, spánkem o jeho bradu, a zavřela oči.

„Věděl jsem, že mi zachráníš život,“ řekl.

„Nemusela bych ti ho zachraňovat, kdybych tě málem nezabila.“

„Zas tak moc si nefandi. Zabít se mě snaží stromové ořechy.“

Přikývla.

Oba pár minut mlčeli.

„Noeli?“

„No?“

Musela se ho na to zeptat – musela se k tomu přimět: „Není to jen melodrama?“

„Mags, čestné slovo. Alergický záchvat bych nepředstíral.“

„To ne,“ řekla. „Myslím tu pusu.“

„Dali jsme si víc než jednu…“

„Myslím je všechny,“ řekla. „Nebylo to jen – pro zpestření?“

Duševně se připravila na to, že udělá nějaký vtípek.

„Ne,“ řekl Noel. Pak: „Nesnažila ses mi jen vyhovět?“

„Proboha, ne. Připadalo ti, že se ti jen snažím vyhovět?“

Noel zavrtěl hlavou, bradou se jí otřel o spánek.

„Co to děláme?“ zeptala se Mags.

„Nevím…,“ řekl nakonec. „Vím, že změnám se nikdo nevyhne, ale… nemůžu tě ztratit. Myslím, že druhou takovou jako ty už nenajdu.“

„Já nikam nejdu, Noeli.“

„Ale jdeš,“ řekl a zmáčkl ji v náručí. „A tak to má být. Jen… Potřebuju, abys mě vzala s sebou.“

Mags nevěděla, co na to říct.

Byla zima. Noel se třásl. Měla by mu vrátit sako.

„Mags?“

„No?“

„Co potřebuješ ty?“

Mags polkla.

Po ty tři roky, co se s Noelem kamarádili, strávila spoustu času předstíráním, že nepotřebuje nic víc, než co už jí dává. Říkala si, že je rozdíl mezi tím, když něco chcete a když něco potřebujete…

„Potřebuju, abys byl můj člověk,“ řekla. „Potřebuju tě vidět. A slyšet. Potřebuju, abys zůstal naživu. A potřebuju, abys už nelíbal ostatní jen proto, že stojí vedle tebe, když je na silvestra půlnoc.“

Noel se zasmál.

„Taky potřebuju, aby ses mi nesmál,“ řekla.

Odtáhl od ní obličej a zadíval se na ni. „Nepotřebuješ.“

Mlčeli.