Eloisa James

NOT THAT DUKE

Copyright © Eloisa James, 2023

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-368-0

Všem pihatým ženám s brýlemi na světě

a mužům, kteří milují brýle a pihy,

zejména Alessandrovi.

ČÁST PRVNÍ

Prolog

20. února 1816

12, Mayfair Place

Dům vévody z Huntingtonu

„Našla jsem ti vévodkyni.“ Ve tváři ovdovělé vévodkyně se zračilo odhodlání. „Lady Stella Corshamová je pro tebe naprosto dokonalá: vnučka markýze s dosti velkým věnem. Tělesně zdatná, dobře vychovaná a originální.“

Silvestr Parnell, vévoda z Huntingtonu, se ovládl, aby neobrátil oči v sloup.

Ani nedal jiným způsobem najevo, že jeho matka přišla o rozum, když po synovi žádá, aby se oženil s verzí jí samotné – malou, svéhlavou ženou, jež místo monoklu nosí brýle.

„Originální není vlastnost, která mě zajímá,“ řekl.

V matčiných očích zablýsklo. „Předpokládám, že hledáš husičku, která bude zvát dámy na čaj a nikdy neuvede své děti do rozpaků.“

Předstíral, že o jejích slovech přemýšlí. „Musí být husička?“

„Ano,“ odsekla vévodkyně. „Protože chceš, aby celý den popíjela čaj.“

Když jeho rodiče uzavřeli sňatek, Její Milost místo toho, aby znovu vytapetovala vévodské venkovské sídlo, navrhla nový komín pro první pokusný parní stroj, který její muž sestavil. Od té doby ráda dávala najevo opovržení smetánkou vším možným od svého oblečení (nekonvenční) po zábavu (pozoruhodným příkladem bylo představení hry Julius Caesar v podání vycvičených krys).

Silvestr a jeho sestry vyrostli s vědomím, že vybraná společnost považuje matku – a v širším pojetí její rodinu – za výstřední, ne-li šílenou. Během studia v Etonu, kde často pěstmi bránil své rodiče, došel k závěru, že ačkoli matku zbožňuje, přeje si za manželku méně kontroverzní vévodkyni.

„Jsem pyšný na tvůj komín,“ řekl Silvestr a myslel to vážně. Komín pro parní stroj, který navrhla, se v zemi stále používal.

„Lady Stella…“

„Což neznamená, že se chci s lady Stellou oženit,“ přerušil ji.

Bylo mu jedno, že Stella je malá a nosí brýle. Rozhodně oceňoval její nádherné poprsí.

Výstřednost? Ta mu vadila.

Prý přečetla celou encyklopedii, což vysvětlovalo, proč jsou rozhovory s ní často poněkud zvláštní. A zajímavé.

Bavilo ho hádat se s ní; pouze si ji nechtěl vzít.

„Chci? Chci?“ opáčila vévodkyně. „Jak to s tím souvisí? Potřebuješ vévodkyni. Lady Stella je vhodná.“

„Snoubenku si vyberu sám, matko. Chtěl bych být do své ženy zamilovaný.“

Vévodkyně si odfrkla. „Romantika je pro pošetilce, nemá s manželstvím nic společného. Děláš ze sebe terč posměchu, když toužíš po Yasmin Régnierové.“

Možná byl pošetilý, ale hodlal se oženit s Yasmin. Oplývala šarmem, její vlasy měly barvu starých dukátů, rozpustile se chichotala… On a Yasmin byli přátelé, přesto by se s ní rád vyspal.

Cítil touhu v kostech, hluboko v útrobách.

Možná dokonce v srdci.

„Blázínku.“ Vévodkyně mávla monoklem směrem k němu. „Lady Yasmin není pro tebe.“ Nedostatečnou výšku matka vynahrazovala obrovskou silou vůle.

„Chystám se požádat Yasmin o ruku.“

Matka si přiložila monokl k oku a podívala se na syna. „Měl bys otevřít vdovský dům. Lady Yasmin nebude chtít bydlet se mnou.“

Renovace pánovy ložnice a vdovského domu na vévodském panství, Huntington Grangi, už probíhala. „Yasmin si zamiluješ,“ řekl, ačkoli si tím nebyl vůbec jistý, ale za pokus to stálo.

Její Milost si opět odfrkla. „Každou sezonu jedna žena přitahuje muže jako vykuchaná ryba racky.“

„Krásná metafora,“ poznamenal Silvestr.

„Dáma, která toleruje hlupáky, bude příšerná manželka.“

„Proč?“ zeptal se Silvestr, třebaže ho to nezajímalo.

„Protože toleruje hlupáky,“ zopakovala matka. „Nemá koule!“

„Koule mají pouze muži,“ prohodil Silvestr. „O Stellu se uchází tolik nápadníků jako o Yasmin.“

„Zlatokopové a třetí synové,“ podotkla matka opovržlivě. „Ty bys byl jediný vévoda. Jde o to, že lady Stella si v tanečních sálech nesundává brýle, ačkoli podle smetánky by se dáma měla po tanečním parketu potácet jako slepá.“

„Pitomé pravidlo.“

„Nechápeš to?“ zeptala se. „Potřebuješ si najít ženu, které nechybí kuráž, ne takovou, co stojí uprostřed davu.“

Matka byla vynikající taktička. Kdyby ženy směly vést rozpravy v parlamentu, opozice by oslabila.

„Ne,“ podotkl Silvestr.

Poté co v osmi letech vkročil do Etonu, si vybudoval pověst chlapce, jenž snadno dokáže bránit svoji rodinu proslulou svojí výstředností.

To neznamenalo, že zdědil matčinu nezlomnost. Ani otcovu dravost.

„S lady Stellou se neožením.“

Nejlepší debatéři věděli, kdy se stáhnout. Matka vstala a zamířila ke dveřím salonu. „Neoženíš se ani s lady Yasmin,“ řekla přes rameno.

Silvestr otevřel ústa, a než mohl něco namítnout…

Byla pryč.

1. kapitola

24. března 1816 (více než o měsíc později)

Ples vévody a vévodkyně z Trentu

Snášet tíhu mužského těla znělo zajímavě…, dokud se to nepřihodilo.

Lord Belper byl obzvláště urostlý jedinec. Stella ležela na podlaze a lapala po dechu.

Během čtverylky vrazila do svého partnera a vzápětí se skácela jako jilm, do něhož udeřil blesk.

„Lorde Belpere,“ zasípala a zatlačila ho do ramen. Tanečním sálem se rozléhaly zděšené hlasy a také chichotání.

„Co se děje?“ zeptal se omámeně. Možná se udeřil do hlavy. Stejně jako ona.

„Nemůžu dýchat,“ hlesla.

„Já můžu.“

Vzápětí ho někdo zvedl. „Belpere, ty osle,“ řekl hluboký hlas. „Zase holduješ whisky?“

Stella se přerývaně nadechla a zjistila, že vidí rozmazaně. „Kde jsou moje brýle?“ Měla by se posadit a hledat je, ale točila se jí hlava.

„Pití s tím nemělo nic společného,“ ohradil se lord Belper nasupeně. „Podrazila mi nohy!“

„Lady Stello, jste zraněná?“ Ten hlas znám, pomyslela si. Hluboký, tichý, sebejistý… Bez brýlí však viděla jenom neostré obličeje obklopené zářivým světlem lustrů.

Vtom jí do výstřihu spadla kapka horkého vosku z lustru.

Stella vykřikla a přitiskla si dlaň na poprsí. Když se k ní muž sklonil, uvědomila si, kdo na ni promluvil. Vůně tohoto vévody připomínala pozdní podzim: jablka, koření, trochu škrobu, nádech sněhu ve vzduchu.

Velice příjemné.

Mysl se jí náhle rozjasnila. Ležela na podlaze a zmačkaná sukně se jí vyhrnula nad kotníky. Její teta by dostala hysterický záchvat.

„Moje brýle?“ zeptala se znovu. Přetočila se na bok a stáhla si sukni.

Vévoda z Huntingtonu si dřepl vedle ní. „Mám je, lady Stello. Nerozbily se.“

Oči Jeho Milosti byly krásné: šedé jako zimní den a ladily s… vévodovou podzimní vůní. Stella zamrkala, popadla brýle a nasadila si je.

Uchopil ji za loket a pomohl jí vstát. „Jste v pořádku?“ otázal se Silvestr. Jméno se k němu hodilo. Módní, elegantní jméno pro módního, elegantního muže.

„Ano,“ šeptla.

Po většinu času její tělo dokázalo chodit a tančit. Naštěstí měla pevné kosti, a třebaže dost často padala, nikdy si žádnou nezlomila.

Avšak v přítomnosti Silvestra? Jeho široká ramena, hezká křivka čelisti, svalnaté tělo, šedé oči, dominantní nos…

Jeho úsměv.

V blízkosti vévody z Huntingtonu se její tělo stalo jejím nepřítelem, třásly se jí nohy a zrychlil dech. Stačil letmý pohled na jeho spodní ret a zády jí projela touha. Nebo aby se dotkl její paže.

Stoupl do Stelliny hlavy jako silné víno.

Velice smutná a velice tajná pravda byla, že ji frivolní aristokrat uchvátil.

„Stello!“ Její teta se prodrala zástupem hostů. „Co se přihodilo?“ Oči se jí strachem doširoka rozevřely.

To se paní Thymové stávalo často, neboť dle jejího názoru se Stella nedokázala chovat distingovaně.

Stella často říkala nevhodné věci. Přela se s džentlmeny. Upouštěla předměty, a někdy skončila na podlaze i ona sama.

„Upadli jsme,“ řekl lord Belper.

Silvestr pokývl Stelle a vmísil se do davu.

„Jsem ráda, že jste se ani jeden z vás nezranili,“ zašvitořil veselý hlas a čísi paže objala Stellu kolem pasu. „Příští sezonu budeme čtverylku zvládat lépe. Teď půjdeme, drahá.“

Hostitelka, vévodkyně z Trentu, byla jedna z mála žen v Londýně, které Stella považovala za přítelkyně. Možná proto, že Merry byla Američanka, ráda hovořila o tématech, jež byla pro dámu považována za nepatřičná.

„Není nutné…,“ promluvila Stella.

„Máš zmačkané šaty,“ přerušila ji Merry.

„Nechápu, jak jsi mohla upadnout, když nosíš brýle!“ vykřikla teta, jakmile se ocitly ve vévodkynině ložnici.

„Popletla jsem čtverylku,“ odtušila Stella.

„Předpokládám, že to způsobil lord Belper,“ pravila Merry. „Přehání to s pitím alkoholu. Před několika týdny vrazil do kandelábru.“

„Ne, mohla jsem za to já,“ přiznala Stella. „Špatně jsem odhadla vzdálenost mezi námi a otočila jsem se příliš brzo.“

„Nechápu,“ zakvílela paní Thymová. „Měla jsi nejlepší taneční mistry. Tvůj strýc a já jsme na nich nešetřili. A přesto všude, kam jdeš, tě doprovázejí společenské trapasy.“

„Mě také,“ dodala Merry vlídně.

Paní Thymová mávla vějířem, jako by dirigovala orchestr. „Minulý týden Stella shodila sklenku červeného vína do klína lordu Pettigrewovi. Měl na sobě světle růžové pumpky. Doufala jsem, že přijde s nabídkou ke sňatku, ale teď věnuje pozornost lady Lydii. A můj majordomus říkal, že lněný ubrus, utkaný v Benátkách, už nikdy nebude stejný. Nikdy!“

„Tady je župan,“ řekla Merry. „Lucy ti vyžehlí šaty a za chvilku budeš zpátky dole.“

Paní Thymová vyjmenovávala všechny trapné situace, do nichž se od začátku sezony Stella svým přičiněním dostala, a vévodkyně pomohla Stelle přetáhnout šaty přes hlavu.

„Ať nám někdo přinese šampaňské a chlebíčky, Lucy,“ řekla Merry.

„Lord Belper na ní ležel,“ zaúpěla paní Thymová. „Všichni si budou myslet to nejhorší!“

Merry pokrčila rameny. „Že se to Belperovi líbilo? O tom pochybuji.“

„Využil toho!“

Její Milost mrkla na Stellu. „Drahá paní Thymová, mohla byste se prosím vrátit do tanečního sálu a ujistit se, že nikdo netvrdí, že Belper se rozhodl vrhnout se na Stellu? Budu dělat vaší neteři společnost, neboť moje chodidla si potřebují odpočinout.“

Jakmile se zavřely dveře, Stella si povzdechla. „Teta je přesvědčená, že každý muž, který se mnou tančí, je vlk. Stejně jako ti, co se mnou netančí.“

Merry se usmála. „Během své první sezony v Londýně jsem potkala několik vlků. Byl mezi nimi můj muž.“ Vstala a šla ke dveřím, na něž někdo tiše zaklepal.

Stella by Merrina muže nenazvala vlkem. Vévoda z Trentu byl důstojný a pohledný.

Teta považovala všechny muže za chlípné drancovníky. Za lovecké psy, kteří napínají vodítko a dychtí zničit pověst dámy kvůli sexu nebo financím. Její největší obavou bylo, že muž vleze ze střechy skleníku do Stelliny ložnice, avšak pan Thyme odmítl nechat ho zbourat, neboť přes zimu tam pečoval o sazeničky.

Když paní Thymová začala vychovávat osiřelou neteř, varovala ji, že muži chtějí více než polibek.

Něco horšího než polibek.

Ale o mnoho let později…

Stella nemohla její slova potvrdit.

Při valčíku nikdy necítila tlak mužského stehna ani letmý dotek kolene. Nikdo ji nechtěl líbat v křoví.

Stellin závěr?

Mužský chtíč se velice přeceňuje.

2. kapitola

Merry položila stříbrný tác na stolek. „Jedna z věcí, která mě na postavení vévodkyně rozčiluje, je ta, že titul ji prý činí práce neschopnou. Tác jsem musela vyrvat majordomovi z rukou.“

Stella se předklonila a vzala si sklenku šampaňského.

„Až do dna!“ zvolala Merry vesele. „To je americký přípitek. Slyšela jsem ho při poslední návštěvě Bostonu.“

Stella se napila. „Neviděla jsem moc důkazů, že džentlmeni chtějí připravit dámu o počestnost. Chci říct, že jsem to osobně nezažila.“

Merry otevřela ústa, ale než mohla něco říct, Stella dodala: „Je samozřejmě možné, že moje rusé vlasy a pihy, nemluvě o brýlích, tlumí jejich touhu.“

„Nesmysl!“ vyhrkla Merry. „Tvoje vlasy jsou krásné. Jedna z mých nejdražších přítelkyň, paní Kleopatra Addisonová, má ohnivě zrzavé vlasy, a když vstoupila do společnosti, okouzlila většinu mužské populace. A navíc máš nádherné poprsí.“

Stella považovala svá ňadra ve srovnání se zbytkem těla za příliš velká, přesto poděkovala úsměvem. „Teta mě mnohokrát varovala, že svobodní muži se mě budou pokoušet líbat. Mýlila se.“

„Je někdo, koho bys chtěla políbit?“ zeptala se Merry. Nalila si další sklenku šampaňského a doplnila po okraj také Stellinu. „Doufám, že ti nebude vadit, jestli se přiopiju. Dnes jsem se kvůli přípravám plesu zapomněla najíst.“

„Z toho, co vídám, sentimentalita ovládá chtíč,“ řekla Stella. „Věno stranou, svobodní džentlmeni jsou zamilovaní, nebo hledají lásku.“

„Prospěchářské hledání vydávané za romantiku,“ pravila Merry a sáhla do malých topinek na tácu. „Svět se musí zalidňovat. Myslím, že to je od Shakespeara. Jako špatně vzdělaná Američanka si nikdy nejsem jistá.“

„Benedikt z divadelní hry Mnoho povyku pro nic,“ upřesnila Stella. „Svět se musí zalidňovat! Když jsem tvrdil, že zemřu svobodný, netušil jsem, že se dožiju své svatby.“*

* Překlad Jiří Josek (pozn. překl.).

„Měla jsi to uložené v hlavě až do správného okamžiku?“ otázala se Merry ohromeně.

Stella pokrčila rameny. Opět porušila slib, jejž dala paní Thymové, že si takové vědomosti nechá pro sebe. „Jde o to, že svobodní muži, s kterými se potkáváme v tanečních sálech, nejsou vilní, jak tvrdí teta. Hledají lásku.“

„Mohli by zvládat obojí,“ odtušila Merry a nostalgický pohled naznačoval, že jejímu muži se to podařilo.

Stella mlčela. Mnohé muže zaujalo její věno, avšak ani jediný z nich po ní netoužil.

Hledali líbezné ženy.

Stella by jako první přiznala, že v této oblasti se jí nedaří. Je příliš nemotorná, příliš upřímná, příliš svárlivá. Příliš divná. Má příliš husté vlasy.

A co teprve brýle!

Její rodina dávala jen málo najevo, že ji miluje, tak proč by to měl dělat cizí muž, s nímž si několikrát zatančila?

Muži hledající lásku byli vybíraví. Pohledem se vyhnuli Stelle, jako by byla neviditelná, a potom poklekli před křehké drobné dámy, něžné dívky s hedvábnými kadeřemi.

Silvestr byl dobrým příkladem. Odvedl Stellu z tanečního parketu, ale ihned se vzdálil a uklonil se lady Yasmin.

„Rozhodni se, koho chceš, a pověz mu to,“ poradila jí Merry. „Musíš vyzkoušet lososovou paštiku. Je lahodná.“

Stella si dala do úst kousek topinky, aby při představě, jak Silvestrovi oznamuje, že se rozhodla provdat se za něho, nevykřikla pokořením. „Takhle jsi našla svého muže?“ zeptala se, jakmile sousto polkla.

„Ne,“ odpověděla Merry. „Někoho jsem si vybrala, avšak ukázalo se, že není ten pravý.“

„A potom sis vybrala vévodu?“

„Ne, on si vybral mě,“ přiznala Merry. „Moje rada se neshoduje s mojí zkušeností.“

To Stellu nepřekvapilo. Merrin muž za ní pravděpodobně běhal s horlivostí, se kterou Silvestr uhání lady Yasmin. Stella se s Yasmin formálně nesetkala, avšak tušila, že dáma se se svými ctiteli nehádá.

Silvestr nehledal ženu, která si pamatuje texty Shakespearových divadelních her, nýbrž ženu štíhlou, krásnou a šarmantní. Stelliny nohy byly silné a šarmem neoplývala. Budoucí muž ji požádá o ruku kvůli věnu, ne půvabu.

Vtom do pokoje vstoupila Lucy se Stellinými šaty přehozenými přes ruku.

„Musíme se vrátit do tanečního sálu,“ povzdechla si Merry a dopila šampaňské. „Lucy, chudinka lady Stella zažívá hrůzy své první sezony. Napadá tě nějaká rada?“

Lucy se na Stellu usmála. „Muži jsou rádi, když jim ženy naslouchají, a myslí si, že vědí něco, co stojí za to říct.“

„Chtějí být okouzlováni,“ dodala Merry. „Nejsnadnější způsob, jak toho dosáhnout, je přesvědčit muže, že okouzlující jsou oni. Chvilku pozoruj slečnu Fitzwilliamsovou. Je rozkošná. Nudná, ale rozkošná.“

Stella rozkošná není.

Po návratu do tanečního sálu Stella spatřila Julii Fitzwilliamsovou, jak krouží na parketu s lordem Mornayem a upoutává jeho pozornost ostýchavě obdivnými letmými pohledy. Stella s ním tančila dříve, avšak jeho příčesek ji fascinoval tak, že Mornaye pouze pozdravila.

„Julie tančí valčík s Mornayem,“ řekla Merry, sotto voce. „Z čeho je vyrobeno tupé? Je to záhada večera!“

„Z koňských žíní,“ zašeptala Stella. „Když jsem s ním tančila, nedokázala jsem odtrhnout oči od jeho čela. Jsem si jistá, že jsem mu nepřipadala okouzlující.“

„Nechceš ho,“ podotkla Merry.

„Tady jsi, drahá.“ Její muž se jim uklonil a cosi tiše dodal.

Merry se zasmála. Když později Stella stála s tetiččinými přítelkyněmi, které si povídaly o projímavých účincích rebarbory, přemýšlela o jeho poznámce. Ráno odjíždí do Walesu, takže chce, aby jeho žena…

Vtom zaslechla slovo brýle a uvědomila si, že hlouček hostů opodál hovoří o jejím zraku.

Rychle se podívala jinam. A přiměla se uvolnit zaťaté pěsti.

Dámy bavilo vyjmenovávat její negativní povahové vlastnosti, o to více, pokud je mohla zaslechnout. Sevřel se jí žaludek.

Velké věno a šlechtický původ jejího dědečka jí zajistil hodně ctitelů. Bohužel když ji obklopovali zlatokopové, hezčí a roztomilejší dámy to nelibě nesly.

„Brýle mi připadají atraktivní,“ ozval se za jejími zády mužský hlas.

Teta ji štípla do paže. „To byl Giles Renwick, hrabě z Lilfordu!“ sykla. „Proč jsem si na něj nevzpomněla? Je intelektuál, a proto by mu nevadilo, že pořád čteš.“

Paní Thymová nesdílela Stellinu lásku k encyklopedii a zastávala názor, že čtení prosáklo póry její neteře a odhání potencionální nápadníky.

Stella zamrkala. „Renwick… Hrabě, který měl minulý týden proslov o habeas corpus? O soudních příkazech?“

Teta obrátila oči v sloup. „Kdyby ses nenaučila číst, už bys byla zasnoubená, ať už jsi pihatá, nebo ne. Neznám ho dost dobře, abych mu tě představila, ale požádám o to hostitelku. Neopovažuj se vypustit z úst hibius cibius.“

Krátce nato udělala Stella pukrle před vysokým vážným mužem. Giles Renwick, hrabě z Lilfordu, měl vysoké lícní kosti, ostře řezanou čelist a ustaraný výraz. Oči se mu rozzářily zaujetím, když začala hovořit o využívání habeas corpus při trestních řízeních.

Paní Thymová zaúpěla, jeho lordstvo se jí zdvořile zeptalo, jestli se cítí dobře, a potom se opět otočilo ke Stelle. Během dalšího tance debatovali o novém zákoně.

Hraběti nevadilo, že nosí brýle. Nepopuzoval ho její zájem o právní vědu. Mohl by ji milovat. Nebo třeba byl natolik chytrý, aby si uvědomil, že láska je nesmysl.

Možná si vybere nevěstu podle vzájemného respektu a intelektuálních zálib, ne kvůli stydlivým letmým pohledům.

Stella o tom přemýšlela, když vtom se před ní uklonil Silvestr. Vynechal jí tep a zapomněla na hraběte.

„Doufám, že jste se vzpamatovala z pádu, lady Stello,“ řekl.

„Ano,“ pravila a udělala pukrle.

„Věnujete mi tento tanec?“

„Je to další čtverylka,“ podotkla a odkašlala si. „Raději ne.“

„Hloupost,“ prohodil. Aniž čekal na odpověď, odvedl ji na taneční parket.

Silvestr ji začal otáčet správným směrem. „Belper je nemehlo,“ poznamenal po chvíli. „Jde vám to výtečně.“

„Byla to moje chyba,“ řekla Stella. „Otočila jsem se špatným směrem.“

„Také se mi to stalo. Každým rokem jsou tance složitější.“

Vévoda lhal. Nesčetněkrát ho sledovala, jak krouží na tanečním parketu, včetně večera, kdy ladně zvládal kroky nového Dance Ecossoise, který právě přišel z Francie a byl obtížnější než čtverylka.

Opět se od sebe vzdálili. Silvestr byl natolik laskavý, že lhal o svých tanečních schopnostech, ale nevěděl, co je habeas corpus, ani že existuje takový zákon.

Ne že by na tom záleželo, protože by o ní nikdy neuvažoval jako o potencionální nevěstě. Ona však byla rozhodnutá provdat se za nejchytřejšího muže, kterého najde, ne za někoho, kdo umí tančit.

Krátce nato se ocitli u sebe a Silvestr se tiše zeptal: „Viděla jste, jak Belper právě vrazil do dámy za svými zády? Jestli jsem se nepřeslechl, nazvala ho barbarem.“

Usmála se. Dojalo ji, jak se vévoda stále snaží, aby se cítila lépe. „Než jsem vstoupila do společnosti, věřila jsem, že mezi barbary a džentlmeny je rozdíl.“

Silvestr se zasmál a zaklonil hlavu. Ke svému zděšení si představila, jak mu jazykem přejíždí po silném krku.

Když se o něco později uklonil své další taneční partnerce, Stella se zpoza vějíře dívala na jeho zadek v těsných hedvábných pumpkách.

Teta by se zhrozila. Zhrozila.

Ne proto, že Stella obdivuje Silvestra: pro mladé dámy to byla v podstatě povinnost. Vévoda z Huntingtonu byl nejžádoucnější muž v Anglii, vlastnil velké panství, byl urostlý a měl všechny zuby. Dámy z něho nespouštěly oči.

Pochybovala ovšem, že za bílého dne ostatní debutantky sní o tom, že ho… olizují. Provádějí dech vyrážející nemravnosti, které si Stella nedokázala úplně představit.

Pozdě v noci si pod přikrývkou vymýšlela příběhy, v nichž dělala věci, jež by určitě žádnou jinou dámu nenapadly ani ve snu. Všichni muži hledající lásku se patrně neoddávali prostopášným myšlenkám na ženy, které uctívali.

Bylo to její ponižující tajemství.

Dvojnásobně ponižující, neboť Silvestr měl vyšší postavení než ona.

Přesto se jí líbilo, jak se uklání, s jednou nohou před sebou. Módní pumpky mu obepínaly svalnatá stehna, jež by zastínila její statné nohy.

S radostí by ho následovala do křoví nebo do prázdného pokoje.

Ve varování paní Thymové týkající se mužského chtíče se mohlo skrývat větší nebezpečí, ne pokud šlo o muže, nýbrž o ženy.

Upřímně, dámy chtějí více než polibek.

Něco horšího než polibek.

Aspoň Stella to chtěla.

3. kapitola

Jídelna, kde se podává snídaně

Dům vévody z Huntingtonu

„Nařídila jsem tvým sestrám, aby se nasnídaly v posteli,“ oznámila mu matka, ovdovělá vévodkyně, jakmile Silvestr usedl ke stolu. „Musíme probrat důležité záležitosti.“

Nohy se mu napjaly. Jeho účetní byl…

„Ať tě ani nenapadne utéct,“ vyštěkla matka a namířila na něho nožem. „Poslední tři dny jsem tě viděla pouze z protější strany tanečního parketu.“

Majordomus Wickford se sklonil k Silvestrovi. „Studené vepřové, Vaše Milosti?“

„Ano, děkuji,“ odpověděl Silvestr, smířený se svým osudem. „Líbí se mi tvoje nová paruka, matko.“

„Není to paruka,“ řekla matka, vzala si krajíc chleba a namazala ho pořádnou vrstvou másla. „Obarvila jsem si vlasy šťávou z vlašských ořechů. Bylo jich osmdesát sedm.“

Její vlasy byly uhlově černé, ale obočí zůstalo bílé. Oblékla si černobílé pruhované šaty se stříbrnými knoflíky.

„Vypadají velice hezky,“ prohodil Silvestr. Vzal si dvě vejce, dva plátky šunky, dušené houby a několik párků.

Matka upřela zrak na jeho talíř. „Předpokládám, že se připravuješ na namáhavý výkon, ne na blížící se hladomor.“

„Sejdu se s Gilesem Renwickem v boxerském klubu Gentleman Jack.“

Vévodkyně se ušklíbla. „Hrabě z Lilfordu a vévoda z Huntingtonu ve směšném oděvu budou do sebe bušit pěstmi. Samozřejmě k tomu máte důvod.“

„Opravdu? Děkuji, Wickforde, hořčici bych si dal.“

„Giles Renwick stojí první ve frontě ctitelů před Yasmin Régnierovou,“ pravila matka. „Viděla jsem ji, jak se na něho dívá.“

Bohužel to byla pravda.

Yasmin se beznadějně zamilovala do Gilese. Přesto vším, co Silvestr oceňoval – její křehkou ženskost, francouzské šaty, chichotání –, bude Giles opovrhovat.

Opovrhuje.

Rty jeho přítele se ohrnuly pokaždé, když někdo v jeho přítomnosti zmínil Yasmin.

Jestli Silvestra děsila výstřednost, Giles nesnášel skandály. Yasmin přijela z Francie v doprovodu pomluv týkajících se její počestnosti, nemluvě o affaire její matky s Napoleonem.

Kdyby Giles věnoval Yasmin více pozornosti, zjistil by, že je ctnostná, ne-li pruderní. Jenomže to neudělá. A Silvestr mu o tom nehodlal povídat. Kdyby Giles pohrdáním skrýval, že je do Yasmin zblázněný, Silvestr nechtěl, aby ji získal jeho starý přítel.

„Nebudu hovořit o tom, jak se na ni díváš ty,“ pokračovala matka. „Pohled na tebe bolí. Dokázala bych snést tvoji zamilovanost, kdybych se domnívala, že dotyčná dáma k tobě cítí něco víc než náklonnost.“

Silvestr zaťal zuby.

„Doufám, že tě pravda neuráží,“ odtušila matka veselým lhostejným tónem.

„Včera večer si Giles všímal lady Stelly,“ řekl Silvestr.

Matka se zamračila. „Kdyby ti hrabě ukradl ženu, kterou jsem ti vybrala, zasloužil by sis to.“

„Nechtěla jsi se mnou mluvit o něčem důležitém?“ zeptal se Silvestr. Neměl v úmyslu bavit se o Stelle, jíž se snad podařilo zaujmout Gilese. Dokonale se k sobě hodili: vážní a intelektuálští.

Ačkoli včera večer ho překvapila vtipnou poznámkou o barbarech. A její spodní ret působil smyslně, což by patrně Gilese šokovalo.

„Do Londýna přijel Harold.“

„Harold?“ zopakoval Silvestr.

„Harold Rowson. Tvůj bratranec z Ameriky,“ upřesnila ovdovělá vévodkyně netrpělivě.

„Stěží bratranec. Musí být z druhého nebo třetího kolene,“ podotkl Silvestr.

„To je nepodstatné. Přespal v hotelu Germain´s a dnes dopoledne se přestěhuje sem.“ Otočila se k majordomovi. „Wickforde, vyřiď prosím hospodyni, aby přichystala zelené apartmá. Je tam největší šatník. Pokud si dobře vzpomínám, Harold nikdy necestuje s méně než třemi kufry.“

Majordomus se uklonil. „Ano, Vaše Milosti.“

Silvestr mu uštědřil cynický pohled. Věděl, že Wickford věnuje pozornost všem rozhovorům, ale rovněž poslouchá za dveřmi, aby měl co prodávat společenským rubrikám.

To vysvětlovalo, proč se o jeho sestrách, které ještě nevstoupily do společnosti a směly navštěvovat pouze události pořádané jejich matkou, pravidelně psalo v novinách.

„Vezmeme ho do společnosti,“ pokračovala vévodkyně. „Jeho matka psala, že Harold se chce oženit, přestěhovat se do Paříže a otevřít tam salon s rajským plynem.“

„S čím?“

„Jistě jsi o něm slyšel. Je to plyn vyrobený z železných špon a kyseliny dusičné.“

„Vzpomínám si, že v Oxfordu ho hlupáci vyzkoušeli,“ řekl Silvestr. „Hihňali se jako dojičky krav. Ale salon?“

„Podle jeho matky se prý plyn nabízí na večírcích.“

„Ne na těch, které navštěvuji já. Harold patrně hledá velké věno, aby pro svůj plán získal finance.“

„Samozřejmě. Matka mu nedovolí brát peníze z panství. A kromě toho Harold potřebuje dámu, která bude plnit roli hostitelky, bude nahlas číst poezii a podobně.“ Vévodkyni nezajímala většina společenských sešlostí a netušila, co se na nich děje.

„Je to salon s rajským plynem, ne literární,“ podotkl Silvestr.

„Zítra pošlu Pansy a Holly za mojí sestrou na venkov,“ pravila matka zahloubaně. „Moje dcery se neprovdají za hihňala, a na muže je Harold nevšedně pohledný.“

„Když byl naposledy v Londýně, běhal za Beau Brummellem* jako kačátko, ale takové, co je v kanýrech a krajce.“

* Slavný anglický dandy, arbitr módy (pozn. překl.).

„Jeho matka si stěžuje, že Harold za módu hodně utrácí,“ řekla vévodkyně. „Wickforde, mléko už vychladlo.“

„Ano, Vaše Milosti.“ Wickford se zatvářil kajícně.

„Přines z kuchyně horké mléko,“ nařídil Silvestr, když se majordomus nepohnul.

Jakmile se zavřely dveře, dodal: „Musíme ho propustit. Je líný a navíc vydělává spoustu peněz tím, že prodává lži společenským rubrikám.“

„Hmmm,“ zamumlala matka. Záležitosti týkající se domácnosti ji nezajímaly. „Myslím, že Wickford má kuří oka a do kuchyně je to docela daleko.“

„Harold pravděpodobně pojede do Paříže kvůli Beau Brummellovi,“ řekl Silvestr. „Minulý měsíc Brummell utekl ze země a zanechal za sebou velké dluhy z hazardních her.“

Vévodkyně našpulila rty. „Brummella jsem nikdy neměla ráda. I když jeho edikt týkající se čištění zubů zlepšil kvalitu vzduchu v tanečních sálech.“

„Salon s rajským plynem bude nabízet příležitosti spíše k hazardu než ke čtení poezie.“

„Dnes odpoledne vezmu Harolda na čajový dýchánek k lady Boodlové. Určitě tam pozvala pouze mladé dámy, které dostanou značné věno.“

Silvestr dojedl šunku. Jestli bratranec bude chtít peníze pro svůj salon, bude se muset vydat do lvího doupěte. Lady Boodlová bude strážit jeskyni.

„Doprovodíš nás,“ dodala matka.

„Ne.“

„Potřebuji, abys nás dostal dovnitř. Lady Boodlová nepozvala žádné džentlmeny, ale v tvém případě udělá výjimku. Přeje si, aby se její dcera Blanche stala vévodkyní.“ V jejím hlase zazněla nelibost.

Silvestr byl zvyklý, že se na něho dívají jako na kus nejkvalitnějšího hovězího, ale to neznamenalo, že dovolí lvicím, aby chňapaly po jeho prstech na nohách. Blanche byla jedna z mladých dam, které se považovaly za chytré díky schopnosti pronášet nepříjemné komentáře. Jako lady Lydie, její nejlepší přítelkyně. „Nikdy.“

„Čím dříve Harold najde snoubenku, tím dříve ji odveze do Francie,“ pravila matka a zvedla obočí. „Do té doby ho budeš muset brát do svého klubu. Do boxerského klubu. Do Almack’s. To je to nejmenší, co můžeš udělat.“

„Asi bych vás mohl na čajový dýchánek k Boodlovým doprovodit,“ připustil Silvestr.

Vévodkyně mu věnovala samolibý pohled. „Také očekávám, že se zítra zúčastníš hry scavenger hunt* a později rovněž pikniku u řeky, který pořádám.“

* Hra, při níž se malé týmy hráčů snaží sehnat všechny věci ze seznamu (pozn. překl.).

„Bude mě mrzet, že se pikniku nezúčastním, ale…“

Přerušila ho zvednutým prstem. „Hrabě z Lilfordu, lady Yasmin a lady Stella moje pozvání přijali. Měla by to být zábava. Pokud ovšem nechceš vyklidit pole jeho lordstvu.“

„Dobře vymyšlené,“ prohodil Silvestr.

„Přijde také sestra hraběte, lady Lydie. Harold by se třeba mohl oženit s Lydií, jestli dívka hovoří francouzsky. Teta lady Stelly, paní Thymová, je hloupá husička a pohrdám jí.“

„Skvělé.“

Matka ignorovala jeho ironickou poznámku. „Pozvu rovněž americkou vévodkyni. Vévoda je teď na cestách, ale ona je velice milá.“

Silvestr přikývl. Merry, jak se vévodkyně z Trentu nechala oslovovat, měl rád.

„Předpokládám, že Harolda zná. Koneckonců Amerika není tak velká. Jakmile člověk zná jednoho Američana, připadá mu, že se setkal se všemi.“

4. kapitola

Cesta na čajový dýchánek,

který pořádá lady Boodlová

pro vybrané debutantky a jejich garde

Teprve až Stella vstoupila do společnosti, uvědomila si, že sezona je soutěž, která dělí dámy na vítěze a poražené.

Poražené byly ženy jako ona. Nezáleželo na tom, kolik nápadníků měla; všichni věděli, že muže zajímá její věno. Vítězky byly nádherné dámy jako Yasmin, v tanečním sále rozdávaly úsměvy a linula se za nimi vůně francouzského parfému.

„Chtěla bych být ostýchavkou a potom starou pannou,“ řekla Stella.

Teta se dívala do malého zrcátka, jež nosila v kabelce, a nanášela si tvářenku, která podle ní signalizovala mládí. „Opravdu?“ zeptala se nevěřícně.

„Kdybych oplývala půvabem, ohromovat jednoho muže za druhým by bylo vyčerpávající,“ podotkla Stella. „Podobně jako být kurtizána. Tyto dámy jsou samozřejmě za svůj šarm a ostatní… dovednosti placené.“

„Stello!“ vykřikla teta a oči se jí doširoka rozevřely hrůzou. „Kdybychom neseděly v jedoucím kočáře, nýbrž v pokoji, měla bych odejít. Díky bohu, že tvůj strýc je na venkově.“

Zálibou pana Thyma bylo pěstování dýní. Pravidelně získával ceny na venkovském jarmarku, neboť zjistil, že dýně rychle rostou, když se hnojí teplou mrvou a pravidelně se otáčejí ke slunci. Stručně řečeno, potřebovaly jeho dohled.

„Konkubína svádí muže výměnou za peníze,“ pokračovala Stella. „Dáma má také svádět muže, a není za to placená.“

Paní Thymová vždy seděla rovně jako pravítko, dokonce i v kočáře, avšak teď se opřela, klesla níž a přitiskla si chvějící se ruku na hruď. „Moje sestra se obrací v hrobě,“ zasténala.

Stella zastávala názor, že otáčení v hrobě není možné. „Výhrou pro ženu, která není ostýchavka, je samozřejmě manželství. Ale je to opravdu výhra?“

„Ano!“ Paní Thymová se opět napřímila. „Je.“

Stella si povzdechla.

„Co se svým životem uděláš, Stello?“ zeptala se teta. „Jsi příliš divná, aby ses stala guvernantkou.“

„Já…“

„Domov máš u mě,“ přerušila ji paní Thymová. „Co však budeš dělat, až bratr mého muže nebo jeho syn zdědí panství?“

Stella znala odpověď. „Budu žít na venkově. Kdekoli, kde je poblíž knihkupectví.“

„Netušíš, jaká nebezpečí na ženy číhají. Nemůžeš žít sama. Lidé by tě litovali, a co je horší, někdo by tě mohl zavraždit nebo znásilnit.“

Stella si byla jistá, že žena s dostatkem finančních prostředků může zaměstnat čeledíny, kteří by ji ochraňovali před kriminálníky, ale před několika lety se dozvěděla, že podle představ paní Thymové je Anglie plná chlípných mužů.

„Pouze nejzámožnější šlechtična si může dovolit vlastní domácnost. Budeš pracovat jako společnice dámy, Stello. Na rozdíl od guvernantek společnice smějí být výstřední. Život strávíš sezením v koutu, navíjením přízí do klubek a přinášením čaje, když lokajové budou příliš zaneprázdnění.“

„To by mi moc dobře nešlo.“

„Nebyla bys šťastná. A tác s čajem by často skončil na podlaze.“

„Od chvíle, kdy jsem upustila sklenku vína, mi nic nespadlo,“ ohradila se Stella.

„Modlím se za tebe.“ Teta oduševněle letmo vzhlédla ke střeše kočáru. Potom přimhouřila oči a podívala se Stellu. „Díky božímu zásahu sis nezlomila nohu, když jsi při tanci s lordem Belperem upadla.“

„Nikdy si končetiny nelámu,“ opáčila Stella. Zmocnila se jí sklíčenost a pocítila strach.

„Musíš se vdát,“ prohlásila teta. „Potřebuješ dům a muže, který sebou necukne, když se rozbije rodinný křišťál.“ Náznak roztrpčení v jejím hlase souvisel s vázou, kterou si přivezla ze svatební cesty v Benátkách, a dlouho se z ní netěšila.

Stelle se představa, že má muže, líbila stejně jako ostatním ženám. Během sezony ovšem zjistila, že ji žádný nechce. Takovou, jaká je.

A zůstane stejná.

Nemohla se jako mávnutím kouzelného proutku proměnit v Yasmin, jež pravděpodobně nikdy neupustila skleničku, při čtverylce se vždy otáčela správným směrem a věděla, jak se chichotat, aby mužovy oči zjihly a zamiloval se do ní.

„Nezoufej si,“ řekla teta, předklonila se a poplácala neteř po koleni. „Včera večer mi tvůj strýc oznámil, že hodlá zdvojnásobit tvoje věno.“

Vlna ponížení, která jí projela tělem, připadala Stelle téměř nesnesitelná. „Jsem za jeho štědrost velice vděčná,“ vypravila ze sebe.

Teta přikývla. „Otec tě sice finančně zabezpečil, ale zapomněl vzít v úvahu brýle, natož zrzavé vlasy a pihy. Strýc mi řekl, že peníze budou z mého věna. Chápe, že je to rozumné, než abys čelila problému, až bude příliš pozdě. Je to lekce do života, má drahá.“

Kdy by bylo příliš pozdě? Za dva roky, až jí bude dvaadvacet? Nebo až jí bude čtyřiadvacet? Kolik sezon bude ještě muset přetrpět?

„Ačkoli bys raději byla ostýchavka, Stello, musíš se snažit zaujmout své nápadníky. Tvoje matka by si to přála. Strýc vyřadí nevhodné muže, avšak je na tobě, abys přiměla džentlmeny k tomu, aby tě požádali o ruku. Tvůj obličej vypadá trochu našpuleně. Myslím, že to způsobuje tvar tvých rtů.“

Stella ztěžka polkla. „Nemůžu přestat nosit brýle, ale… zkusím to. Chci říct, že víc než předtím.“

„Častěji se usmívej,“ poradila jí teta.

Kočár začal kodrcat na dlažebních kostkách a obě ženy nadskočily. Blížili se k sídlu Boodlových.

„To je vše, co můžu žádat,“ dodala paní Thymová. „Včera večer jsem slyšela, že hrabě z Lilfordu hledá ženu. Je z tebe celý pryč a nevadilo by mu, že pořád čteš. Teď tvoje věno bude dost velké, aby přitáhlo muže, který je na vrcholu společenského žebříčku.“

Opět vytáhla z kabelky zrcátko a štípla se do tváří. „Jsi milá, Stello. Kdyby ses jenom snažila chovat se kultivovaněji. Nikdy neříkej slovo kurtizána nahlas.“

„Nebudu,“ slíbila Stella. A změnila téma: „Myslela jsem, že pokud jde o sázky týkající se sňatků, na prvním místě je vévoda z Huntingtonu. Vévoda je výše postavený než hrabě, že?“

„Ten se nepočítá. Uhání lady Régnierovou a pravděpodobně bude úspěšný.“

„Yasmin je krásná,“ odtušila Stella. „Je také laskavá. Nikdy není součástí samolibě se usmívajících kruhů.“

„Samolibě se usmívající kruhy. Dobře řečeno, má drahá. Lady Yasmin neklevetí. Vévodu neberu v úvahu, neboť musíme být soudné, pokud jde o tvoje vyhlídky. Dvojnásobné věno probudí v některých z tvých nápadníků ještě větší zájem, pokud však nedokážeš lapit hraběte z Lilfordu, budou to druzí synové nebo cizinci. Američané a podobní.“

Stella přikývla. Věděla, že Silvestr je jako muž na měsíci: tak vysoko nad ní, že stříbrná záře…

Bylo příliš hloupé vyjádřit to slovy.

„Hrabě z Lilfordu je reálná možnost,“ dodala teta povzbudivě. „Byla bys hraběnka, Stello. Hraběnka.“

„Hraběnka s brýlemi.“

„Šlechtičny udávají módu, neřídí se jí.“

Stella se zhluboka nadechla a připomněla si, jaké štěstí ji potkalo. Mnohé osiřelé dívky neměly vůbec žádné věno, ba ani láskyplné příbuzné, kterým nebylo jedno, co z ní bude, ačkoli s ní nedokázali souhlasit.

Takové pomyšlení nebylo utěšující.

Kočár zpomalil. Stella pohlédla z okénka a vykřikla. „Zastav!“ Bouchla do stropu. „Tweede, zastav!“

Teta se vyděšeně rozhlédla. „Ztratili jsme kolo?“

Vzápětí zůstali stát. Stella otevřela dveře, vyskočila ven a málem dopadla na kolena. Vykasala si sukni, utíkala zpátky ulicí a pohledem pátrala po obou stranách.

Malý tvor, jehož viděla kutálet se od kola kočáru, ležel ve strouze. Za jejími zády teta vydávala příkazy kočímu Tweedovi.

Stella si dřepla vedle tělíčka. Bylo to kotě, bílé se šedými pruhy. Mohlo být teprve asi tak měsíc staré. Posunula si brýle výš a všimla si, že úzký hrudníček se pohybuje.

„Ach zlatíčko,“ hlesla a zvedla ho. Zlehka mu přejela po končetinách, žádná nebyla zlomená. Zvířátko se zachvělo a otevřelo modré oči.

„Nevidíš mě jasně, že?“ řekla Stella.

„Je to kotě.“

Koťátko téměř neslyšně zamňoukalo.

Stella políbila kotě na čumák.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola