Název knihy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.mf.cz

www.albatrosmedia.cz

Bohumil Hrabal

Slavnosti sněženek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V lehounké hře lze najít velice vážnou pravdu.

Gottfried Wilhelm Leibniz,
filosof pozdního baroka

Ke hře je třeba svobody.

Immanuel Kant,
filosof osvícenectví

Když jste vožralej, tak Kilimandžáro je i v Kersku.

Josef Procházka,
cestář a můj přítel

POLOMY V LESE

Jen jsem pár minut ťukal do psacího stroje, už někdo otevíral branku a před oknem stála návštěva a volala... Je to dobrý, píše! A já jsem se napraskle usmíval, snažil jsem se myslet pořád na ten můj příběh, na to prudce ozářené prkno z kerské borovice, po kterém kráčely ty moje postavy, a tak mysle na něco docela jiného odpovídal jsem návštěvám nepřítomně, pořád jsem šilhal na psací stroj, abych neztratil nit události, o které jsem se domníval, že mi ještě před chvílí hrčela do mašiny... A zatímco návštěva kouřila a pila kávu a nadšeně mi něco vyprávěla, čemu jsem nerozuměl, myslil jsem na to, jak mi to dlouho trvá, než dosáhnu vrcholu prázdnoty, než se doberu nulté situace, než se zčistím a odhodím daleko od sebe všechny obrazy a všechny zprávy, co mi to trvá a dá námahu, než dojdu vnitřního klidu, ve kterém se dostaví inspirace, a já pak na jeden zátah do psacího stroje nahrčím všechno to, co se mi vynoří jak z ponorné říčky, abych to potom proškrtal tak, že z toho napsaného nezbyde skoro nic... A čím naléhavěji moje návštěva, jejíž jméno jsem zapomenul, čím více kladla důraz na to, co mi vyprávěla, tím více jsem se hroutil nad tím, že můj příběh ode mne odchází, už mi ukazuje záda, už zhasíná i to moje prudce osvětlené prkno, jediné zářící prkno v tmavém prostoru, po kterém si předvádím svoje postavy, takže i to prkno mi mizí a moje postavy padají do prohlubně, odkud se mi už nepodaří je vyvolat na moji scénu... Tak z mých prstů odešel příběh, na který jsem se připravoval skoro zrovna tak, jako skokan do výšky, aby skočil těch svých dvě stě deset centimetrů, a moje návštěva mi říká... Hele, nemáš celé dny co dělat, tak si to dopíšeš, až odejdu, víš? Povídám, ano, a tak naslouchám a dovídám se samé překvapující informace, ale myslím si, kdyby ty zprávy o událostech byly sebekrásnější, nikdy už nevzkřísí ten příběh, tu moji událost, kterou jsem právě teď psal, na kterou jsem se leta těšil, nad kterou jsem už zoufal, ale ona se mi dnes ráno zjevila v plné svěžesti a vzala mne za ruku a odvedla k psacímu stroji a sama mne požádala, abych ji napsal, protože už je natolik zralá a plnoletá, že už ji nemusím násilnit, ale jen mít rád... Ale moje návštěva, denně mívám tři takové návštěvy a každá z těch návštěv má dojem, že ona je ta jediná, a tedy co mi to udělá, když jí věnuji trošku svýho času? Tak ta moje návštěva zrovna tak jako ty, které dosud přišly a ještě přijdou, tvrdila, že mne přišla potěšit v mé samotě a dodat mi odvahu nejen ke psaní, ale k životu, obzvláště, když oni sami už nemají čas ani na sebe. Někdy se ty moje návštěvy setkávají v brance, zdvořile se zdraví, jejich postavy jdou každá do protisměru, ale v podstatě to je jedna a ta samá návštěva, ze které se hroutím. Teď se stává, že některé návštěvy se setkávají u mne, posedávají, střídají se v kladení otázek, aby potom, když jedna z návštěv odešla dřív, nikdy mi u branky neopomenula hořce říct, že jsem dneska byl nějak zapšklý, že jsem se jí nevěnoval tak, jak by zasloužila... a pak návštěvy odcházejí, vzdalují se písečnou alejí lesem a brumlají si jen tak pro sebe, že dřív, když jsem byl nickou, jsem byl něco, kdežto teď, kdy si myslím, že jsem něco, tak jsem nic... Zkraje jsem několikrát na obranu řekl, že jsem unaven... A všechny návštěvy vyskočily, jednou na mne se rozkřikly tři ty návštěvy současně a zařvaly s chutí... Unavený? A z čeho! A stály nade mnou a oči jim hřímaly zlobou a spravedlivým rozhořčením, jak jsem si mohl dovolit se tak rouhat, já, který si bydlím v lese, já, který nemám děti, já, jehož příjmy jsou větší než vydání, já, který nemusím ráno vstávat do práce, protože jsem v důchodu... Ale ne všechny návštěvy byly a jsou takové, jsou takové návštěvy, které mi chtějí pomáhat... Jedna se rozhodla, že u mne každou sobotu se svým přítelem přespí, druhá mne pozvala na Moravu na tři dny, třetí mne ihned chtěla odvézt autem, abych předčítal v Soběslavi to, co jsem napsal, čtvrtá mne chtěla seznámit se slavným akademikem a potom s Werichem, pátá přijela s tlumokem a že s ní okamžitě musím do Turnova, odkud půjdeme spolu pěšky až na Šumavu... a já jsem všem slíbil, že ano, protože jsem viděl, že kdybych řekl ne, tak mi vrazí zuby do hrtanu a poplivají mi kliku... A tak jsem každý večer umýval u pumpy nádobí, utíral utěrkou všechny talíře a šálky a sklenice a příbory a přitom jsem měl trvalý dojem, že to bude trvat velice dlouho, než pod ohromnou hromadou košil a kalhot a sak a kravat, které mi tady ty moje návštěvy nechaly, najdu si ty moje šaty, které už nejsou tak moderní, ale jsou na moji postavu šité a mají barvu, jakou já mám rád... Ale ještě víc než ty moje návštěvy, víc mne drtí svojí dobrotou mí sousedé. To každý den, kdy odejdou návštěvy, přicházejí, aby mně řekli, že chápou, co to je za hrůzu, takové návštěvy. To přicházejí ti mí sousedé pomalu, potichoučku, po špičkách, starostlivě nahlížejí do okna a pak se zaradují... Je to dobrý, nepíše! volají na další sousedy, kteří jsou za keři, a hned se derou ke mně a objímají mne a říkají, že když nepíšu, tak nic nedělám, a nic nedělat, to je hřích, a než hřešit, tak je lepší sázet rododendrony, červené lísky, jasmíny a jiné okrasné keře... A jeden soused mi daroval rýč, druhý dvě motyky, třetí, že měl o kolečko víc, tak mi daroval kolečko, pátý hrabičky, šestý mne odvedl do lesa naučit mne, jak pod listím je pěkný humus, hrabalka, pro azalky a rododendrony, další mne naučil pěstovat zeleninu... A tak když jsem si někdy lehnul na sluníčku, tak vedle lehátka jsem si dal rýč a hrábě nebo motyku, a jak někdo vrznul brankou, rychle jsem vstal a okopával jsem keře, uhraboval cestičky, nebo si přehodil přes rameno rýč a šel naproti sousedovi nebo návštěvě. Tím zahradnickým náčiním mi tak ztvrdly dlaně a bříška na prstech, že jsem měl mozolnaté ruce a tak bezcitelně tuhé, že když jsem psal na stroji, tak jsem dával takové rány, jako bych doma pracoval tiskařským strojem, nebo si sám razil falešné koruny, tak vydával ten můj stroj hluk, který přitahoval návštěvy, kterým sliboval, že jsem doma, a ten samý hluk odháněl sousedy, kteří chodili po své parcele a libovali si, že teď pracuju na článku, ale jak přestanu, tak to je znamení, že jsem přestal psát, že jsem volný, že nic nedělám, že nejlepší obrana proti zahálce je zahradnická práce, práce vůbec... A tak jeden soused mi k obědu přinášel kastrůlek se srnčím, druhý soused talíř se štrůdlem, třetí soused mi donesl čerstvé noviny, čtvrtý mi darem přinesl zeleninu ze vsi, pátý si mne zamluvil na večeři, šestý, že půjdeme po večeři do vsi na žejdlík, do hospody... A tak jsem přestal ten čas psát, odstrčil jsem daleko od sebe ty moje příběhy, které přicházely potichu, ale já jsem je jako macecha odháněl, tak se ke mně lísaly ty moje události výčitkami svědomí, ale já jsem je i odtud vyhnal, takže přicházely nesměle ke mně jen ve snění, už jako sirotci, ale i ty jsem vyhnal ze snů křičením, aby přišly, až bude padat listopadový déšť a prosincový mokrý sníh, aby přišly, až přijde zima a mráz, až chladným tichem všechno v polesí oněmí a lidé budou sedět u kamen doma a v autobusech bude chlad a autům bude hrozit námraza a smyk, protože všude bude sníh... Řekl jsem si, že je lepší se vydávat lidem, než zapisovat proudící věty a nůžkama je sestřihávat v text... Jedné zimní noci začalo studeně pršet, pak déšť se proměňoval v sníh, mokrý sníh, který se lepil na jehličí a větvičky, a tak vytvořil se na větvích a v korunách borovic sněhový povlak, který ranním mrazem ztuhnul, a když pořád padal víc a víc sníh, ten sníh vytvářel na větvích peřinky a duchny, až ty poslední vločky vážily o tolik víc, že větve a pak celé koruny borovic se lámaly jak sirky a mocným dutým úderem se bořily hluboko do chladné země. Seděl jsem v posteli a naslouchal tomu rachotu a třesku lámaných větví, naslouchal jsem těm dunivým úderům a trnul jsem, kdy jedna z těch borovic obklopujících mé stavení se zváhne a sletí na moji střechu a proboří se trámovím až vedle mé postele. A svitlo mi, kdyby taková borovice rozčísla moji chalupu, tak to nechám tak, jak se to stalo, že přeci jenom těch návštěvníků na jaře a v létě by bylo míň, že bych pak mohl zase psát, protože kdopak by seděl v pokoji, ve kterém by šikmo ležel kmen borovice anebo do podlahy byly zaražené ostré větve? A mnul jsem si ruce a nakonec jsem souhlasil, dokonce jsem si přál, aby jedna z těch borovic se probořila stropem, v duchu jsem si představoval, jak by se kmen dral stropem, jak by se sypaly cihly a omítka, ale borovice praskaly celým polesím a ze všech stran, a ani jedna nepadla na moji chalupu. Když se rozednilo, vyšel jsem a viděl jsem to, co jsem v noci slyšel. Několik borovic jak stažené železniční závory leželo napříč parcelou, ale každá zlomená borovice se vyhnula mé chalupě. A ve vzduchu byla ostrá vůně pryskyřice, a v sypajícím se sněhu zářily zlomeniny dříví. Pak zvolna ustal sníh, mračna odtáhla a vzduch měl barvu skořice, slunce semtam prozářilo parnatými oblaky. Když jsem překročil borovice, naslouchal jsem. Jen zdáli semtam se ozval třesk lámaného kopí. Když jsem se prodral na silnici a podíval oběma směry, zaradoval jsem se. V takových polomech nikdo se neodváží ke mně přijít, mohu začít psát, naladit sám sebe do nulté situace, počkat v tichu, až se vyprázdním, a tak dosáhnuv vrcholu prázdnoty mohu se svěřit inspiraci a jen sledovat průtočnost vět, uškrcených v pohybu natolik, abych ty texty stačil psát. A tak jsem přelézal kmeny, zátarasy silnice, bylo to zde zrovna tak, jako když končila druhá válka. Od Štulíků jsem se díval po betonce, viděl jsem to samé jako na mojí silnici, trčející i tady zlomeniny borových kmenů, koruny ležící na vozovce, útržky větví... A z vrat vilky Málči vyšla paní Beníková, její štíhlá postava v kožíšku, zamkla a s nákupní taškou cupala silnicí, vyhnula se, přelezla kmeny a kráčela dál, viděl jsem, jak borovice naklánějící se nad betonku se naklonila ještě víc a padla a náraz vyrazil z větví jemný zmrzlý sníh, krásná paní Beníková počkala, až oblak sedne, pak obkročmo vylezla na kmen, svezla se a pokračovala v chůzi, jako by se nic nestalo, jako by svítilo sluníčko, jako by bylo léto a ona, tak jako každý den, šla na nákup a pro vodu. Teď viděl jsem, jak zapraskalo, a celá koruna borovice se zlomila jako zavírací nůž, ale zůstala viset na houžvích nad betonkou. Paní Beníková chvilku se dívala, ale pak bezelstně vstoupila pod tu semtam se houpající korunu a pokračovala dál cupitajíc směrem svého nákupu. A já jsem si přál, abych zrovna takovou korunu měl nad mojí brankou, aby zrovna takové zlomené borovice visely nad všemi mými vraty a dveřmi, aby všichni, kdo by ke mně chtěli vstoupit, aby se jen podívali směrem šipky, která ukazuje vzhůru, a všechny návštěvy by přešla chuť mi něco říct, a když, tak jedině křikem přes plot, tu chvíli jsem si i já přál se bát vyjít ze svýho stavení, i já jsem si přál, abych nemohl z domu, abych seděl a naslouchal jen svým podprahovým inspiracím, od kterých se nechám i sám sebou odvést na vařené nudli... A viděl jsem, jak paní Beníková znovu přelezla tarasící kmen přes silnici, a viděl jsem, jak její hlava sevřená v kožešinové čepici se vzdaluje, jak zahýbá do krámku Jednoty, aby jako každý den si koupila mléko a chleba a vůbec všechno, čeho je třeba pro domácnost... A tu chvíli mi blesklo, že tak jako ty polomy pro paní Beníkovou jsou maličkostí, kterou hravě překonává, tak i pro moje návštěvníky to bude zásluha, že přes ty kmeny, přes ty visící koruny a mocné větve, které když se utrhnou, jak dýkami vás taková větev přibodne k zemi, tak všichni moji návštěvníci přijdou nejen znovu, ale přivedou i další návštěvy, aby na vlastní oči všichni viděli, jak obtížné je mne navštívit. A tu chvíli, jak jsem stál a díval se za paní Beníkovou, která zmizela v krámku, uviděl jsem, že vlastně to je ohromná ženská, tolik let je tady už sama, pořád ale oblečená tak, jako by šla na nákup na Václavák, vždycky stylově oháknutá tak, jako by šla procházkou Paříží, že když jede do vesnice autobusem, tak jako by se plavila luxusním parníkem první třídy přes oceán, vždycky olepená podle poslední módy, tak šik... A teprve teď uprostřed polomu v kerském polesí jsem docenil tu událost, kterou jsem o paní Beníkové slyšel, kterak k půlnoci, když dočítala detektivku Královské vraždění, tu někdo zatloukl na veliké okno její vilky obklopené hustými vejmutovkami, a paní Beníková když zdvihla oči, tak za sklem stál zakrvácený mladý muž, tloukl zakrvácenýma dlaněma na okno a volal... Je tady jeden mrtvej! A paní Beníková otevřela šuplík a vzala maličký polámaný revolver a tak vyšla, aby šla v doprovodu zakrváceného muže na silnici a tam opravdu na sloupu byl rozbitý motocykl a hlavou do sloupu byl zapasovaný mladík, s rukama založenýma vypadal, jako by spal, anebo trucoval, ale byl mrtvý. Paní Beníková se vrátila domů, telefonovala pro sanitku a pro policii, ovázala pak hlavu těžce raněnému, a když přijel člen esenbé, sama jej dovedla k místu neštěstí, ale když chtěla jít domů, prosil ji člen esenbé... Paní, počkejte tady se mnou, já se mrtvejch bojím. A tak tam čekala a těšila muže tak dlouho, než přijela sanitka pro raněnýho a pohřební auto. Pak teprve odcházela liduprázdným lesem ke svému zářícímu oknu mezi větvemi vejmutovek, aby položila revolver na stolek a dočetla si Královské vraždění od van Dina... Díval jsem se na už modré nebe, na které jsem si promítal ten morytátní příběh, vůně pryskyřice stoupala ze všech těch sražených korun, ze všech těch šrámů a zlomenin poraněného dřeva, a tak jako vždycky, zastyděl jsem se před paní Beníkovou, která všechno to, co já u sebe považuji za výjimečnou událost, za recesi, za vzpouru proti konvenci, tak paní Beníková dělá tak samozřejmě, tak anonymně, jako by se to rozumělo samo sebou... V létě se koupala na špici, tam, jak se říká v Sezi, jak strouha Velenka vtéká do Labe, tam se přesně v půl dvanácté koupala nahá, tak bezelstně vklouzla mezi lekníny a stulíky a plavala, jako by nebyla nahá, tak jí nahota v půl dvanácté připadala samozřejmá a přirozená... Jednou, když se vracela z nákupu v džínskách a svetříku, najednou jí napadlo a v borovém jehličí hned vedle silnice postavila stojku na hlavu, tak udělala si svoji jógu hned tu chvíli, kdy si usmyslela, že ji udělat musí, tak stála na svém účesu, z kapsiček džínsek jí padaly drobné mince, lidé div si nevyvrátili hlavy, když se stáčeli, aby poznali, kdo to tam stojí na hlavě... A když jsem domyslel tyhle obrazy, řekl jsem si, že paní Beníková je daleko dál než já, že ta krásná paní je nade mnou, že jsem ji nikdy neviděl ve špatné náladě, že jsem ji nikdy neviděl neupravenou, že jsem ji nikdy neslyšel, aby proklínala svůj život a životy těch druhých, nikdy jsem ji neslyšel, že by pomlouvala, že by se vymlouvala, dokonce nikdy jsem neslyšel od paní Beníkové, že by chtěla být někým jiným, než je, vždycky si nepřála nic než to, aby byla paní Beníkovou, tou ženou, která právě je. A tu chvíli mi došlo, že vlastně já jsem na lidi hulvát, lidé mne dobrácky navštíví a já dělám ksichty, že mi to vadí, že mne to ruší, lidé mi dobrácky přinášejí zprávy o svých i jiných osudech, ale já se dívám z okna a odpovídám tak, že kdyby v těch mých návštěvnících nebylo trošku lásky ke mně, tak by se zvedli a už nikdy nepřišli. Ale já vím, teď dík paní Beníkové vím, že já vždycky chci psát, když mne někdo navštíví, mně se chce nejvíc tu chvíli psát, ale vůbec se mi psát nechce, dokonce se i psaní bojím, když jsem celé dny sám, když vím, že mi psaní nejde a nepůjde, tak tu chvíli, když jsem sám a mohl bych psát, tak se té samoty a psaní bojím, a proto vycházím před dům, jdu do lesa, chodím sem a tam a hledám člověka, kterého pak s ohromnou laskavostí přivedu domů, abych mu pak na závěr rozpravy a hovoru nepřímo řekl, že vlastně mi ten návštěvník ukradl vzácný čas, ve kterém jsem chtěl toho napsat víc, než jsem si mohl vysnít. Uvědomil jsem si najednou, že každá návštěva je pro mne cennější než já, že každá mi přináší poselství zvenčí, že tedy abych mohl psaním lidem něco říct, musím znát co nejvíc lidských osudů. Pochopil jsem teď též, že to, co si namlouvám o nulté situaci a vrcholu prázdnoty a inspiraci, to jsou jen prázdná slova, která mají zastřít to, že se už neumím soustředit kdykoliv a kdekoliv, tak jak jsem to uměl dřív, že vlastně neumím už psát, a tak to svádím na návštěvy a chovám se k nim jako hulán... Teď vyšla z krámku paní Beníková, cupitala s lokty u těla, nesla nákupní tašky, její leopardí kožíšek svítil v bílém sněhu a třpytu dopoledního slunce, utržená koruna obrovské borovice ještě trošku natrhla kůru, na které visela, na paní Beníkovou se vysypal jemný sníh, a když paní Beníková vyšla z chumelenice, celá koruna se za ní zřítila a roztřeskla se o betonku jako lustr v opeře... Překročil jsem dva kmeny borovic, které tarasily silnici, a šel jsem paní vstříc... Pravila s velkým úsměvem... Co děláte, jak se máte, to máme dneska krásně, což? A úsměv jí rozpraskl a vysypal dvě řady bílých zubů... A za ní se sypal bílý sníh, bílé peří z jejích bílých křídel.

HOSTINEC U BERNARDÝNA