FALEŠNÁ LADY

Copyright © Lucie Jehličková, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5536-0

Obsah

- Prolog

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- Epilog

„Je lepší pustit se odvážně do všeho i za cenu,

že v polovině případů utrpíš nezdar,

než všeho se obávat a nikdy nic nezkusit.“

HERODOTOS

Prolog

Leden 1874, Londýn

Sam se snažil soustředit na práci. Právě přerovnával všechny vitríny se zbožím v obchodě, což vždycky vyžadovalo jeho naprostou pozornost. Dnes byl však celé odpoledne vyrušován. Jeho osmnáctiletá dcera Annabel seděla na prodejním pultu a komíhala svýma dlouhýma štíhlýma nohama sem a tam jako nějaká nezvedená školačka.

„Bel? Vím, že mi chceš něco říct. Co kdybys to udělala teď a pak mě to nechala v klidu dokončit?“ Sam ustal v práci a otočil se na svou jedinou dceru.

Dívka se potutelně usmála. „Znáš mě příliš dobře, tati. Vážně bych ti něco chtěla povědět.“

„Poslouchám.“ Sam se na ni pozorně zadíval. Její krásnou symetrickou tvář teď pokrýval lehký ruměnec.

„V pátek se v Křišťálovém paláci koná maškarní ples,“ řekla Annabel zdráhavě po chvíli.

Sam se zlehka zamračil. „Já vím. Měl jsem přece několik zakázek právě pro tuto příležitost.“

„Chci na ten ples jít.“ Na potvrzení svých slov dívka ladně seskočila z pultu a opřela se o něj.

„O tom už jsme mluvili, zlato,“ povzdechl si Sam a urovnal si neposlušné brýle, které se mu svezly z nosu. „Víš dobře, že to nejde.“

Annabel našpulila rty. Přesně takovou reakci očekávala. „A proč ne? Vždyť je to maškarní ples! Nikdo nebude vědět, kdo je kdo.“

„Bel,“ oslovil ji Sam mírně, „na žádný ples nepůjdeš. Ten je pro lidi z jiného světa. To je moje poslední slovo.“

Dívka se narovnala v ramenou a bojovně vystrčila bradu. „Ale já do toho jiného světa patřím, tati! Mám lepší vzdělání a vychování než lecjaká tvoje zákaznice.“

Sam přistoupil blíž ve snaze dceru utěšit. Tento rozhovor totiž zdaleka nevedli poprvé.

„To sice máš, Bel, ale chybí ti to nejdůležitější – správný původ.“

Po jeho slovech se v krámku rozhostilo zrádné ticho. Annabel si otce měřila nesouhlasným pohledem.

„Koneckonců, já tvé svolení nepotřebuji,“ pronesla po chvíli dívka pomalu a zřetelně. „Jsem dospělá. Takže ti oznamuji, že v pátek večer nebudu doma.“

„Bel,“ pokusil se ji Sam zastavit.

„Ne, tati. A teď mě laskavě omluv.“ Annabel mu vysekla předpisové pukrle a pak rychle odkráčela do svého pokoje.

Samuel Collier, přední londýnský návrhář a výrobce klobouků, se ztěžka opřel o jednu z vitrín, až pod jeho vahou sklo nebezpečně zapraskalo.

Vzdělání. Hodiny hudby, kreslení, tance, jazyků a bůh ví čeho ještě. A k čemu to bylo? Pro obchodnickou dcerku, jakou Annabel byla, by postačil pouhý zlomek toho všeho.

Vždycky tušil, že s Bel budou problémy. Už jako dítě byla plná elánu, vzdorovitá a nepoddajná. A ty chytré knížky, které po nocích četla, jistě ničemu nepomohly. Ale i kdyby mohl vrátit čas, nezměnil by nic z toho, co udělal – opět by ji poslal do dražší školy, než bylo pro jejich společenskou třídu obvyklé, a znovu by platil horentní sumy soukromým učitelům. Ona by si to tak přála. Jeho drahá, kouzelná Lotty.

Byli manželé pouhá tři léta. Pak se narodila Annabel a Lotty brzy poté zemřela na zápal plic. Nemohl si však dovolit truchlit nad svou ztrátou příliš dlouho, byla tu Bel a potřebovala ho. Přesto neuběhl den, aby na svou manželku nepomyslel.

Dnes to ovšem bylo poprvé, co na Lotty nevzpomínal jenom v dobrém. Kdyby nebylo jejího přání, aby se jejich dceři dostalo stejného vzdělání, jako měla ona sama, vyhnul by se Sam spoustě nepříjemností.

Ovšem Lotty byla na rozdíl od Bel rozumná. Přesto, že plynně hovořila francouzsky, italsky a německy, četla kdejakou filozofickou knihu a ve společnosti se dokázala chovat lépe než většina hraběnek, stále měla na paměti svůj prostý původ. A nebylo to tím, že by s ní zaměstnavatel její matky, vikomt Summerhayes, zacházel nějak špatně nebo že by ji dokonce ponižoval. Naopak, měl malou Lotty velmi rád stejně jako jeho dcera. Dovolil jí proto, aby dělala jeho Anně společnost i na hodinách a učila se spolu s ní.

Sam hlasitě zabědoval. „Lotty, Lotty. Ty by sis dokázala poradit. Co já teď s tou naší paličatou holkou udělám?“

c

Annabel se zálibně prohlížela v zrcadle. Byl pátek, krátce po sedmé hodině a ona byla připravena vyrazit na svůj první ples. Atlasové šaty v barvě čokolády, které si pořídila z peněz z dědictví po matce, házely zlaté odlesky a škraboška posázená barevnými sklíčky na jejím obličeji jakbysmet. Vypadalo to, jako by celá zářila.

Náhle za dveřmi uslyšela podezřelý šramot a pak se ozvalo cvaknutí klíče v zámku. Bel jen lhostejně pokrčila rameny a v klidu dokončila poslední úpravy. Protože byl leden, přehodila si přes šaty kožešinovou pelerínu barevně odpovídající šatům a obula si nevzhledné staré pantofle. Za sametové střevíčky je vymění až v kočáru cestou na místo.

Annabel se na sebe usmála do zrcadla, spokojená s tím, co vidí, a pak ze zásuvky nočního stolku vzala objemný svazek klíčů a našla ten od svého pokoje. Protože otcovo jednání předvídala, nechala si už před časem udělat kopie klíčů od všech dveří v domě.

Opatrně sestoupila po schodech, aby nezakopla o dlouhou vlečku šatů, a vstoupila do obchodu. Samuel k ní překvapeně zvedl hlavu.

„Dobrou noc, tati. Přijdu dnes pozdě,“ oznámila mu nevinně, jako by se nic nestalo.

„Bel, měj přece rozum. Nepřeji si, abys tam šla.“

„Já vím. Ale zabránit mi v tom nemůžeš. Pokud tedy nechceš použít fyzické násilí.“

Samuel se ušklíbl. „Ještě budeš ráda, že se můžeš vrátit domů.“

„O tom si popovídáme zítra. Teď mě omluv, nechci přijít pozdě.“ Ladně proplula kolem něj, otevřela dveře vedoucí na ulici a zmizela za rohem.

c

Fronta kočárů před hlavním vchodem Křišťálového paláce se zdála nekonečná. Bel čekala dvacet minut, než se její fiakr pohnul vpřed a ona mohla vystoupit. Srdce jí celou tu dobu tlouklo jako splašené a ruce v dlouhých smetanových rukavičkách se jí i přes chladno v kabině kočáru potily.

Ve vstupní hale se vmísila do davu maskovaných mužů a žen. Vybrala si dobře, maškarní ples pro ni představoval nejlepší možnost, jak se alespoň na chvíli stát součástí světa bohatých a mocných, kam za normálních okolností neměla, vzhledem ke svému nízkému původu, přístup.

Zanechala pelerínu a přezůvky v šatně a vystoupala po točitém schodišti do prvního patra, kde se nacházel hlavní sál. Ohromeně se kolem sebe rozhlížela a obdivovala rozlehlý prostor, osvícený snad tisícem plynových lamp. Barevný vír smějících se postav ve škraboškách, podobných té, jakou měla na sobě i ona, ji nemilosrdně pohltil. Muži si ji předávali z náruče do náruče a nutili ji se otáčet v rytmu tlumené hudby, která přes jejich hlasitý smích a šeptem sdělovaná tajemství nebyla téměř slyšet.

Když se Annabel konečně podařilo vymanit se z toho protivného víření a zastavit se, uvědomila si, že se nachází na druhé straně sálu, v chumlu debatujících žen. Příšerně se jí točila hlava a špatně se jí dýchalo.

„Podívejte, vypadá to, že se pánové nebaví,“ ukázala dáma v modré róbě na skupinku v rohu a Annabel se zvědavě otočila tím směrem. Muži se skutečně tvářili znuděně, masky drželi ledabyle v ruce a rozmrzele si prohlíželi dav v sále.

„Měly bychom je zabavit, co na to říkáte, dámy? Ostatně je to naše povinnost,“ zachichotalo se zelené domino po Belině pravici. „Čokoládo, běž pobavit Suffolka!“

Než se Annabel nadála, postrčila ji neznámá žena vpřed a ona teď rozpačitě stála před vysokým, elegantním mužem. Za sebou ještě slyšela hihňání dam, které se bavily na její účet.

„Mohu vás požádat o tanec, pane?“ podařilo se Bel ze sebe dostat a v duchu děkovala svojí duchapřítomnosti. Kdyby před ním zůstala stát beze slova, připadala by si trapně. Navíc dobře věděla, koho má před sebou. Jméno hraběte Suffolka bylo v Londýně všeobecně známé.

Kdykoli se v krámku jejího otce sešly alespoň dvě příslušnice aristokratické vrstvy, byl hrabě Suffolk vždy vděčným námětem k hovoru. Dcerkám z dobrých rodin se o něm zdály nemravné sny a jejich matky se ho pokoušely vlákat do chomoutu. Vyprávělo se o něm, že je pohádkově bohatý, a ještě ke všemu přitažlivý. Bel musela uznat, že v tom druhém měly dámy bezpochyby pravdu.

„Když mě o to tak pěkně žádáte.“ Henry Spencer, devátý hrabě ze Suffolku, si znuděným pohybem nasadil na obličej škrabošku a nabídl Annabel rámě.

„Znám vás?“ zeptal se jí hned, jakmile vklouzli na taneční parket.

„Obávám se, že ne, pane,“ odpověděla mu tiše.

„Nevadí. Poklonu vám složím stejně. Máte nádherné šaty. Sluší vám.“ Věnoval jí svůj pověstný úsměv seladona.

„Děkuji. Smím se vám s něčím svěřit, hrabě?“ Annabel jeho úsměv opětovala.

„Bude mi potěšením,“ pobídl ji.

„Připadám si v těch šatech jako čokoládový bonbon.“ Dívka si neodpustila spiklenecký tón, jako by mu právě prozradila nějaké pikantní tajemství.

Henry se zasmál. „To musíte pocházet ale z luxusní bonboniéry.“

„Višně v čokoládě,“ opáčila pohotově.

„Moje oblíbené. Jak jste to uhodla?“ Suffolkovi se jejich flirtování očividně líbilo. Jeho původně blazeovaný tón byl ten tam.

Bel pokrčila rameny. „Šestý smysl. Ženská intuice, chcete-li.“

„To abych si na vás raději dával pozor. Sladká a zároveň nebezpečná,“ dodal Henry zamyšleně.

„Já?“ Annabel na něj vykulila oči v hraném údivu.

„Mě neoklamete. Váš jazyk se zdá být ostrý jako břitva. Nerad bych přišel k úrazu.“ Zatočil se s ní v další valčíkové figuře. Bel musela v duchu uznat, že je opravdu skvělý tanečník.

„To spíš potká mě. A víte, jak bude znít diagnóza?“ zeptala se ho rozverně. Opojný pocit z dnešního dobrodružství stoupal dívce do hlavy, umocněn faktem, že je všichni v sále bedlivě sledují.

„Umírám zvědavostí,“ napodobil její tón a v očích se mu objevily čtverácké jiskřičky.

„Zemřu na zlomené srdce, pane. A vy za to ponesete odpovědnost,“ dodala naoko vážně.

Henry se zasmál. „Upřímně doufám, že se za to budu smažit v pekle.“

Bel se na okamžik odmlčela, jak přemýšlela nad tím, jestli se za tento malý podvod nebude nakonec smažit v pekle ona. Nakonec nad tím v duchu mávla rukou a pokračovala v zábavném rozhovoru. „Předem vám odpouštím, hrabě.“

„Jste velmi laskava. Mohu znát jméno dámy, která mne tak velkomyslně zachránila před pekelnými plameny?“ Na Henryho tváři se objevil široký úsměv, jeho oči však zůstávaly plné zvědavosti a zájmu.

„Helena Blendishová, Vaše Milosti.“ Jméno dívce samo splynulo ze rtů. Měla ho samozřejmě už dávno připravené.

Blendishové pocházeli ze západní Anglie, jak Annabel zjistila v knihovně ve velké genealogii všech významných rodů v království. Ve starých ročenkách si dohledala další informace – poslední žijící lord Blendish přesídlil před pár lety natrvalo do Indie. Mohla si to jméno tedy vypůjčit bez obav, že by ji někdo snadno usvědčil ze lži.

Henry se na ni pozorně zadíval. Pohled jeho tmavě zelených očí ji přiměl k zamyšlení, zda bude Helena Blendishová existovat skutečně jen pro dnešní večer. Představa ponechat si cizí identitu a stýkat se i nadále s londýnskou smetánkou byla pro dívku však až příliš lákavá.

„Kdysi jsem znal jistého Victora Blendishe. Není to váš příbuzný?“ ozval se Suffolk po chvíli.

„Victor?“ Annabel se naoko zamyslela. „Ne, žádného v rodině nemáme.“

„Škoda,“ Henry se zatvářil zklamaně. „Chtěl jsem ho požádat o dovolení pozvat vás v neděli do divadla.“

„Ach, v tom případě budete muset požádat mě, protože všichni mí příbuzní žijí v Indii,“ odpověděla Bel sladce a koketně na hraběte zamrkala. „Já sama jsem se do Anglie vrátila teprve nedávno.“

„Opravdu? Musíte se cítit opuštěně. Ale tím lépe pro mě. Kde vás mohu v neděli vyzvednout?“ Mezitím dohrála hudba a Suffolk ji odváděl zpět ke klubku pestrobarevných dámských kostýmů.

„Vaše Milosti,“ zopakovala zaskočená Annabel formální oslovení a sklopila oči, náhle nejistá sama sebou. Maškarní ples byla jedna věc, ale návštěva divadla bez inkognita, které jí poskytovala škraboška, představovala něco úplně jiného.

„Odmítáte mě snad?“ Henry se zamračil. Evidentně nebyl na takové jednání zvyklý.

„To v žádném případě,“ řekla dřív, než si stačila uvědomit důsledky svého rozhodnutí. Koneckonců, co by se mohlo stát? Přemýšlela. Nikdo se o tom nedozví. A hrabě Suffolk za takový malý podvod rozhodně stojí…

„Kde se sejdeme?“ zeptala se ho, když se jí mírně uklonil a naznačil políbení ruky.

1. kapitola

Srpen 1878, Londýn

Lady Marchová pořádala pravidelně již dvacet let každý čtvrtek na své velkolepé zahradě čajový dýchánek pro své nejlepší přítelkyně. Nejinak tomu bylo i dnes, 18. srpna roku 1878.

Annabel Collierová se vyhřívala na slunci ve velkém slaměném křesle. Sluneční paprsky ji jemně šimraly na obličeji. Z toho budu mít určitě pihy, pomyslela si. Měla bych si raději přesednout někam do stínu.

„Slečno Castersová, nedáte si ještě šálek čaje?“ ozval se odněkud zleva hlas jejich hostitelky. Bel chvíli trvalo, než si uvědomila, že lady Marchová mluví k ní. Příště si musím zvolit jméno, které si budu pamatovat, zařekla se dívka v duchu a narovnala se v křesle.

„Ano, děkuji,“ odpověděla Bel zdvořile a mile se na stařenku usmála.

Tahle lady Marchová byla skutečná trefa. Zvala Annabel pravidelně na čaj a občas ji vzala na návštěvu k některé ze svých bohatých přítelkyň. Mladé ženě to více než vyhovovalo. Alespoň se tak jednou týdně pořádně najedla a nestálo ji to ani cent.

Zatímco se ostatní přítomné dámy věnovaly klevetám a čaji, zaslechla Bel vrznout železná vrátka oddělující stinnou terasu domu od zbytku zahrady. Vzápětí se na štěrkové cestě ozvaly těžké kroky a zanedlouho se na cestě objevila vysoká mužská postava. Když nový návštěvník přišel blíž a Annabel muže poznala, málem se úlekem zapomněla nadechnout.

„Omluvte mě, lady Marchová. To slunce mi nedělá dobře. Na chvíli se projdu po zahradě.“ Dívka vyskočila z proutěného křesla, aniž by počkala na svolení hostitelky. Nový host se mezitím přiblížil na sto yardů od nich. Poznal ji?

Annabel se schovala za nedaleký strom a opatrně vykoukla. Muž došel až ke skupině dam a vysekl přítomným poklonu. Následně si s lady Marchovou vyměnili obvyklé společenské fráze a služebná donesla novou konvici čaje.

A pak to přišlo.

„Smím se zeptat, co to bylo za mladou dámu, co přede mnou uprchla?“ zeptal se muž hlubokým sametovým hlasem.

„Vidím, že vám nic, co se týče mladých dam, neuteče, hrabě,“ zasmála se lady Marchová. „To byla má chráněnka Mary Anne Castersová. Nejspíš se jí udělalo nevolno ze slunce.“

Hrabě se zlehka zamračil. „Na chvíli jsem měl pocit, že ji znám. Ale to jméno mi nic neříká.“

„Její otec je plukovníkem u námořnictva,“ pronesla lady Marchová, jako by to hovořilo za vše.

„Rád bych se s ní seznámil, když dovolíte.“ Hrabě odložil šálek s čajem a chystal se vstát z křesla.

„Kam ten spěch, drahý hrabě?“ podivila se lady Marchová. „Představím vám ji hned, jak se vrátí.“

„Myslím, že mi krátká procházka jen prospěje. Omluvte mě.“ Mladý muž spěšně odkráčel.

„To mládí nemá žádné vychování,“ zavrtěla šedovlasá dáma nesouhlasně hlavou. „Jako by nevěděli, co se sluší a patří.“

Annabel celý rozhovor vyslechla ze svého úkrytu a teď se příchozímu ukázala mezi stromy. Bylo jí totiž jasné, že by mu ani v rozlehlé zahradě stejně neunikla.

Hrabě došel až k ní s nečitelným výrazem ve tváři. V jedné minutě by dívka přísahala, že má radost z toho, že ji vidí. V následujícím okamžiku však jeho obličejem prokmitl záblesk hněvu.

„Henry, jsem tak ráda, že tě vidím,“ nasadila Bel svůj nejzářivější úsměv.

„Škoda, že nemohu říct to samé, slečno Castersová,“ pronesl uštěpačně.

„Pro tebe už navždy jen Bel,“ pokusila se zmírnit napjatou atmosféru.

Na Henryho však její flirtování očividně nepůsobilo. „Na co si tu, ksakru, hraješ?“

„Snažím se trochu si přilepšit,“ přiznala Bel po pravdě. „Ale tobě se zpovídat nebudu. A co tady děláš ty? Nevěděla jsem, že chodíš na čaje ke starým bábám.“

„Nápodobně, drahá. Ale když už na to přišla řeč, měla by sis zopakovat svoje znalosti z genealogie anglické šlechty. Zřejmě jsi už zapomněla, že lady Marchová je sestřenicí mojí matky z druhého kolene.“ Díval se jí upřeně do očí, stejně jako tenkrát na plese. Teď byl ale jeho pohled plný zloby a záště.

Annabel tiše zaklela. Jak mohla tuto skutečnost přehlédnout?

Na Henryho tváři se mihl škodolibý úsměv, který však záhy zmizel. „Byl bych ti vděčný, kdybys moje příbuzné nechala na pokoji.“

„Ještě jsi mi neodpustil?“ Bel na něj vrhla srdceryvný pohled, jakých měla ve svém bohatém hereckém rejstříku nespočet. „Už jsou to čtyři roky,“ dovolila si mu připomenout.

„Nezlob se, drahoušku, ale stalo se toho mezi námi příliš mnoho, abych na to mohl jen tak zapomenout,“ ušklíbl se Henry.

Annabel sklopila oči k zemi. Henry měl pravdu. Nemohla mu vyčítat nic z toho, co se mezi nimi v minulosti odehrálo. Měl plné právo se na ni zlobit do konce svého života.

„Prozradíš lady Marchové, kdo ve skutečnosti jsem?“ odvážila se ho Bel zeptat tichým hlasem.

„Ne. Přesto přese všechno mi na tobě pořád ještě záleží natolik, abych tě dnes nechal jít. Nicméně doufám, že tě tu už víckrát nepotkám.“ Jen co to dořekl, obrátil se a rázoval dlouhými kroky pryč.

Annabel stála na místě, malou chvilku zcela ohromená jeho prohlášením. Jakmile se vzpamatovala, vyrazila za ním a zastavila se až před lady Marchovou.

„Tak jakpak se vám líbí Henry, Mary Anne?“ zašvitořila stará dáma nevinně.

„Je to okouzlující muž bez špetky taktu. Omluvte mě, lady Marchová, už musím jít. Jak znám svou služebnou, určitě už spálila i čaj. Bylo mi ctí se s vámi setkat, Vaše Milosti.“ Vrhla na něj zdrcující pohled, vysekla předpisové pukrle a odcupitala pryč.

„Co jste jí řekl, Henry? Vždycky je tak příjemná,“ pozastavila se hostitelka nad Annabeliným chováním.

Suffolk lhostejně pokrčil rameny. „Třeba ji štípla vosa.“

Lady Marchová si mladíka změřila přísným pohledem. Henry se omluvně pousmál, ale už nic neřekl.

c

Annabel došla pěšky až do Barkley Street, kde měla se svou nejlepší přítelkyní pronajaté tři pokoje v horním patře starého georgiánského domu. Celou cestu se z hlavy snažila vytěsnit vzpomínky na Henryho, ale všechno úsilí bylo marné. Její mysl jí stále předkládala obrázky jich dvou v různých situacích – na plese, při vyjížďce na koni, v divadle…

Nancy nebyla doma, a tak se Bel převlékla do jednoduchých domácích šatů a začala se chystat na zítřek. Čekala ji další společenská akce, kde měla tentokrát vystupovat pod jménem Anette Darlyová. Tahle postava se jí zamlouvala o něco více než upjatá slečna Castersová.

Anette byla výmluvná bojovnice za ženská práva. Bel si tudíž nemusela dávat takový pozor na svůj ostrý jazyk jako u lady Marchové. A navíc bylo nepravděpodobné, že by některá z urozených dam ztrácela drahocenný čas na pikniku nezávislých žen, a poznala v ní někdejší Helenu Blendishovou. Postačí tak jen drobné úpravy zevnějšku a bude hotovo.

Dívka se na sebe podívala do zrcadla a rozpustila si přísný drdol. Vodopád tmavých vln se jí rozlil po zádech a orámoval tak hezkou, pravidelnou tvář srdcovitého tvaru. Pravda, její brada byla možná trochu špičatější a svůdně vykrojené rty nepatrně plnější, než bylo obecně považováno za vzor krásy, zato její oči v barvě karamelu s neklamnými rošťáckými jiskřičkami spolehlivě přitahovaly pozornost druhého pohlaví kdekoli, kde se Annabel objevila.

Po chvíli její myšlenky opět zabloudily k Henrymu. Přiznal, že mu na ní stále záleží. Mohla by to být pravda? I po tom všem, co mu tehdy provedla?

Dívka si povzdychla a na plochu zrcadla před sebou načrtla ukazovákem písmeno H. Pokud k sobě chtěla být upřímná, musela si přiznat, že ani ona na něj tak docela nezapomněla.

Měsíce strávené po Henryho boku byly jako sen. Pozorný mladý muž, přepych, který ji obklopoval na každém kroku, sloužící, vždy připraveni vykonat její rozkazy – a peníze. Drahé šaty, vybrané chování, pozvánky na plesy, do divadel, na čajové dýchánky o páté… To představovalo vše, po čem kdy Annabel toužila.

A pak se ten sen rozplynul jako pověstná londýnská mlha. Vrátila se zpět do svého bytečku, zpráskaná jako pes, osamělá a se zlomeným srdcem. Vzdala se nadobro identity lady Blendishové a vymyslela si jiné, méně nápadné postavy.

Jednoho dne se do vysoké společnosti vrátím, pomyslela si. S Henrym, nebo bez něj.

c

Nazítří si na hlavu nasadila široký slamák a prohlédla si výsledek své práce v zrcadle. Anette Darlyová byla na světě.

Kaštanové vlasy ze skrání si sponou přichytila na temeni hlavy, jinak ponechala svým krásným kadeřím absolutní volnost. Obočí si lehce načernila sazemi z krbu a trochu jich nanesla i na řasy. Rty obtáhla nenápadnou rtěnkou tělové barvy a za uši si jemně vetřela trochu kolínské. Anette musela vypadat v souladu s tím, co hlásala: nezávislost a samostatnost žen. Uhladila si dlouhé sukně jednoduchých, výrazně fialových denních šatů a vyšla na ulici.

Zastavila první prázdnou drožku jedoucí kolem a jako cíl cesty udala Hyde Park. Právě tam se konal piknik Spolku pro boj za ženská práva, jehož byla už půl roku členkou.

Bel vystoupila u Velké brány a zaplatila drožkáři. Své spolubojovnice ze spolku uviděla hned, jak vstoupila do parku. Seděly ve stínu na rozložených dekách a vzájemně si prohlížely obsahy svých piknikových košů.

„Anette, drahoušku, jsem tak ráda, že vás vidím,“ přitočila se k ní ze strany korpulentní žena v jasně červených šatech.

„Ach, dobrý den, slečno Morleyová,“ pozdravila ji Annabel vřele. „Děkuji vám za pozvání, ani nevíte, jak jsem se na další setkání s vámi těšila. Ale,“ zarazila se dívka najednou, „stala se mi taková malá nepříjemnost. Zapomněla jsem svůj piknikový koš doma,“ zalhala bez nejmenšího problému. Žádný koš s jídlem totiž nikdy neexistoval.

Slečna Morleyová jen mávla rukou. „To nevadí, jestli máme něčeho dost, tak je to jídlo. Hlavně, že jste tady. Dnešní dívky se ženou jen za titulem a penězi. Vůbec je nezajímají takové věci jako volby a emancipace. Ale vy jste zářná výjimka!“

Annabel se v duchu ušklíbla. Kdybys tak věděla, kdo ve skutečnosti jsem. To bys o mě ty ani ten tvůj Spolek nezavadily pohledem, pomyslela si.

„Pojďte se posadit tamhle pod strom. Lady Droverová bude vyprávět jeden ze svých příběhů. Musíte si ji poslechnout, je opravdu báječná,“ zašvitořila slečna Morleyová a chytila Annabel za ruku. Bel se nebránila, i když u příběhů lady Droverové pravidelně usínala.

Lady Droverová byla jednou z mála aristokratek, které Spolek podporovaly. Annabel se v její společnosti necítila příliš dobře, i když se s ní jako Helena Blendishová nikdy nesetkala.

Nicméně posezení ve stínu vzrostlých stromů a v blízkosti piknikových košů ostatních dam jí nebylo proti mysli. Od rána snědla jen dvě jablka. Veškeré peníze, které jí otec měsíčně posílal, utrácela za šaty do společnosti.

Dívka se snažila naslouchat altovému hlasu lady Droverové, ale její myšlenky se brzy zatoulaly jinam. Přemýšlela nad svou tíživou budoucností. Nemůžu se po zbytek života vydávat za bojovnici za ženská práva nebo za tichou společnici lady Marchové. Musím vymyslet něco jiného. Něco, co mě dostane do nejvyšších pater londýnské smetánky.

Bel nepřítomně uzobávala hroznové víno z koše své sousedky. Taková francouzská hraběnka, to by bylo něco, napadlo ji po chvíli.

A jak si tak lhostejně prohlížela tváře ostatních přítomných žen, v hlavě se jí začal rýsovat plán. Plán natolik smělý, že by ho Henry nepochybně označil za šílený.

Jak její záměr postupně nabýval pevných obrysů, objevily se však v její mysli i první překážky. Hraběnka musí mít k dispozici bezpočet nových šatů podle poslední módy, pro každou příležitost alespoň dva kousky. A také kočár, minimálně dvojspřeží, pokud chce dostatečně zapůsobit. Rovněž potřebuje k ruce alespoň jednu komornou a bydliště na dobré adrese.

K tomu všemu však byly zapotřebí peníze. Hodně peněz.

Annabel si ze sousedčina košíku nabídla kousek citronového koláče a s chutí se do něj zakousla.

Peníze z dědictví po matce nebudou na takový odvážný plán stačit. Sice minulé čtyři roky poctivě šetřila každou penny, ale ať počítala, jak chtěla, potřebovala by minimálně dalších pět set liber. Jenže kde je vzít? Část by si mohla vypůjčit od Nancy, ale ani tak to nebude dost.

Lady Droverová dopověděla svůj příběh a ostatní ženy jí zdvořile zatleskaly. Annabel se k nim opožděně připojila, i když z vyprávění zaslechla jen první větu.

„A teď, dámy,“ oslovila přítomné slečna Morleyová, „bych chtěla požádat o laskavost Anette Darlyovou.“

Bel vykulila oči údivem. „Jsem vám k službám,“ dostala ze sebe nakonec a rozpačitě se usmála.

„V listopadu vyjde náš první almanach a já bych byla velmi potěšena, kdybys pro něj napsala předmluvu, Anette,“ pokračovala slečna Morleyová. „Tvůj vybroušený styl je přesně to, co potřebujeme.“

„Bude mi ctí, slečno Morleyová.“ Annabel sklopila oči zpět k nakousnutému koláči. Dobře tedy, napíše to, co po ní chtějí, jak nejlépe dovede, a pak se Anette Darlyová stáhne do ústraní, aby udělala místo zhýčkané francouzské aristokratce.

Byly tři hodiny odpoledne, obvyklý čas, kdy se některé z dam projížděly po Hyde Parku na koni. Annabel si jednu klisnu vypůjčila a vyjela po boku s lady Droverovou.

„Má milá, kolik je vám vlastně let?“ zeptala se jí lady bez okolků, když se vzdálily ostatním ženám.

„Dvaadvacet,“ odpověděla jí Bel po pravdě.

„Vhodná doba na vdávání, není-li pravda?“ Ačkoli lady Droverová podporovala Spolek a jeho myšlenky, neschvalovala to, že by dívky měly zůstávat svobodné.

Annabel ponechala otázku bez odpovědi.

Jely pak mlčky pomalým tempem a sledovaly dění v parku. Nevšimly si tak rychle se blížícího hřebce, který se kolem nich prohnal doslova jako vítr. Annabelina klisna se prudce splašila a dívka měla náhle plné ruce práce, aby zvíře uklidnila.

Neukázněný jezdec se obrátil a poklusem dojel zpátky k nim.

„Dámy,“ naznačil hrabě Suffolk úklonu, „mrzí mě, že jsem svou bezohlednou jízdou ohrozil vaše životy.“ Jeho pobavený výraz však svědčil o pravém opaku. Dobře věděl, že Annabel není nikterak zkušenou jezdkyní a jeho manévr ji mohl snadno vyhodit ze sedla.

Bel ho zpražila pohledem. Ani na moment mu jeho nevinný výraz neuvěřila.

„Dobré odpoledne, Henry,“ pozdravila jej lady Droverová klidně, jako by se nic nestalo.

„Tobě také, Mimi.“ Hrabě smekl cylindr.

„Dovol, abych ti představila Anette Darlyovou,“ ujala se opět slova lady Droverová. „Je také členkou Spolku pro boj za ženská práva. Anette, to je hrabě ze Suffolku.“

„Těší mě, Vaše Milosti,“ Bel natáhla k Henrymu ruku v bílé rukavičce. Přitom se v duchu sama sebe ptala, zda je jejich druhé setkání jen hříčka osudu, nebo v něm má pohledný hrabě prsty.

„Potěšení je na mé straně,“ oplatil jí zdvořilost, aniž by dal jakkoli najevo, že ji zná. Annabel děkovala bohu, že je Henry tak sentimentální.

„Poslední týden v září pořádám ples, Mimi. Doufám, že se tam uvidíme. Pozvání platí samozřejmě i pro vás, slečno Darlyová,“ dodal po malé odmlce, protože se to od něj očekávalo.

„Samozřejmě, že přijdu, Henry,“ usmála se lady Droverová.

„A vy, slečno? Mohu se těšit na vaši návštěvu?“ Pro uši toho, kdo o jejich zvláštním vztahu neměl ponětí, musela ta otázka znít zcela nevinně. Bel však v Henryho hlase postřehla zcela jasné stopy ironie.

„Budu vás muset zklamat, Vaše Milosti. Před chvílí jsem slíbila, že přispěji do almanachu našeho Spolku. Obávám se, že jsem tedy nucena odmítnout, abych stihla napsat předmluvu včas.“ Annabel nasadila lítostivý výraz.

„Chápu. Vaše poslání je pro vás důležitější než světské radovánky. Na shledanou, Mimi.“ Henry pobídl koně a prudce vyrazil vpřed.

„Mám dojem, že jste právě urazila hraběte ze Suffolku, má milá.“ Lady Droverová se zatvářila ustaraně.

Annabelin hlas zněl pobaveně. „Myslím, že s tím dokážu žít.“

c

Bel se vrátila domů až pozdě večer. Nancy byla dnes také výjimečně doma – Roger, její současný milenec a mecenáš, se účastnil jakési politické schůze v centru města.

Zatímco se Annabel převlékala, usadila se její přítelkyně na posteli a naslouchala dívčinu vyprávění o odpoledním pikniku. Když se Bel konečně dostala k popisu setkání s Henrym, Nancy vykulila oči.

„Ty jsi mu vážně řekla ne? Bel! Jak sis mohla nechat ujít takovou příležitost?“

Bel jen pokrčila rameny. „Jako Anette tam rozhodně nepůjdu. Chudá mezi bohatými, to nedělá nikdy dobrotu.“

Nancy zbystřila. Znala svou přítelkyni natolik dobře, aby poznala, kdy jí Bel neříká celou pravdu. „Tak ven s tím. Co se tady chystá?“

Annabel se na přítelkyni zašklebila. „Jsi hrozná, víš to? Ale ano, něco mě napadlo, když už to musíš vědět. Ale budu potřebovat tvou pomoc.“

„Jestli jde o peníze, víš, že tě vždycky ráda založím,“ mávla Nancy rukou.

„Tentokrát to ale nebude jen pár liber, Nan,“ upozornila ji Annabel, zatímco se pustila do rozčesávání svých dlouhých kadeří.

„Kolik?“ zeptala se Nancy stručně a hmátla do nočního stolku pro peněženku.

„Asi tak dvě stě liber,“ pípla Bel, a pak přítelkyni vylíčila, co všechno bude pro svou novou roli francouzské aristokratky potřebovat.

„Tolik u sebe nemám. Něco však určitě vymyslím a Roger mi ty peníze dá, neboj se.“ Nancy na ni povzbudivě kývla. „Jsi si ale jistá, že se do toho chceš pouštět? I po tom, co se stalo minule?“

Bel se přítelkyni zadívala do očí. „Tentokrát to bude jiné. Už vím, na co si dávat pozor.“

„Ale co když tě poznají?“

„Já vím,“ zamyslela se Bel, „musím vystupovat i vypadat jinak. Proto budu francouzská hraběnka. Přízvuk dělá hodně. A navíc si myslím, že jsem se od té doby docela změnila.“

Annabel na sebe pohlédla do zrcadla na toaletním stolku. Ano, její tvář v průběhu uplynulých let ztratila dětskou zaoblenost a její pronikavý pohled změkl pod závojem hustých řas. Naučila se, kdy má klopit zrak, a osvojila si umění vlichotit se do přízně i těm nejnedůvěřivějším starým pannám.

Nancy se ale stále tvářila pochybovačně. „A co Henry? Co když mu dojde trpělivost a prozradí tě?“

„Henry je sentimentální blázen.“ Z nějakého důvodu se Nancy nesvěřila s tím, co jí hrabě řekl v zahradě lady Marchové. Ale na Henryho teď myslet nechtěla. „Už jsem ti říkala, že budu potřebovat komornou?“

c

Druhý den ráno vstala poměrně brzo. Nancy ještě spala a Bel tak věděla, že má před sebou minimálně dvě hodiny klidu. Uvařila si svou oblíbenou kávu s mlékem, uvelebila se v korálově červeném ušáku a pomalu přejela pohledem titulní stránku dnešních Timesů, které našla za dveřmi. Annabel si je kdysi předplatila, aby se včas dozvěděla o všech společenských událostech, kterých by se mohla v některé ze svých rolí zúčastnit.

Za dvacet minut vstala z křesla a zasedla ke svému psacímu stolu v obývacím pokoji. Musí napsat předmluvu pro almanach Spolku dřív, než naplno propadne přípravám svého nejnovějšího plánu.

Bel napsala úvodní odstavec a hlasitě zívla. Pak se zarazila. Takhle se hraběnky nechovají, napomenula se v duchu. Nato se znovu vrhla do práce a brzy měla polovinu plánovaného obsahu na papíře.

V průběhu včerejšího večera se rozhodla, že si ještě před vstupem do společnosti udělá menší výlet do Paříže. Odpoledne proto vyrazila do města, aby na nádraží Victoria zjistila odjezdy vlaků do Doveru. Odtud bude pokračovat trajektem přes Lamanšský průliv do Calais, kde opět nasedne na vlak, směřující do hlavního města Francie.

Annabel si byla vědoma skutečnosti, že pokud má být její výkon v roli rodilé Francouzky dostatečně přesvědčivý, potřebuje si kromě nákupu nezbytných propriet také osvěžit jazyk. Francouzštinu sice díky úmornému drilu ze strany monsieur Bernarda, jejího domácího učitele, bravurně ovládala, nicméně neměla v předchozích letech moc příležitostí ji aktivně použít.

Večer dopsala svůj příspěvek pro almanach Spolku. S dobrým pocitem jej spolu s průvodním dopisem připravila k zítřejšímu odeslání slečně Morleyové.

Po večeři se Bel usadila v křesle s knihou o francouzské aristokracii, aby načerpala potřebné znalosti. Za deset minut ji však vyrušilo klepání na dveře. Protože Nancy nebyla opět doma, nezbylo Annabel nic jiného než odložit knihu a jít neznámému narušiteli její domácké pohody otevřít.

„No jo, vždyť už jdu,“ drmolila si pro sebe, když se neodbytné ťukání ozvalo znovu.

Otevřela dveře a při pohledu na nezvaného hosta vykulila oči překvapením. Na prahu stál Henry a drze si ji prohlížel. V tu chvíli si Annabel uvědomila, že má na sobě jen krepdešínové šaty na doma, které toho moc neskrývaly, a na nohou obnošené trepky.

„Dobrý večer. Bel – nebo dáváš přednost Anette?“ V jeho hlase zazněla ironie. „Smím dál?“

Aniž by mu odpověděla, uhnula mu z cesty a zavřela za ním dveře, vědoma si toho, že v případě odmítnutí by se ho pravděpodobně stejně nezbavila. Navíc byla zvědavá, proč ji Henry navzdory svým slovům opět vyhledal.

Hrabě zamířil do obývacího pokoje a cestou si sundal klobouk. Bel ho mlčky následovala.

„Posadím se, když dovolíš.“ Vybral si její oblíbené křeslo, které pod jeho impozantní postavou zlehka zaskřípalo. Annabel mezitím nenápadně odsunula rozečtenou knihu o francouzské šlechtě stranou.

„Dovolím,“ promluvila tiše. „Chovej se tu jako doma.“ Zůstala před ním stát s rukama založenýma na hrudi a vyčkávala.

„Přišel jsem si promluvit,“ řekl po chvíli.

„To vidím. Očividně sis nepřišel koupit zeleninu,“ ušklíbla se na něj dívka.

„Nebuď taková, Annabel. Nesluší ti to.“

„Henry, Henry.“ Bel se usadila do protějšího křesla. „Jako by ti nebylo jedno, co mi sluší, a co ne. O čem si potřebuješ promluvit?“

Tentokrát se ušklíbl Suffolk. „Chci, aby ses mi přestala motat pod nohama, miláčku. Kamkoli jdu, tam na tebe narazím.“

„Nemůžu za to, že se s každým znáš,“ usmála se nevinně. „A mimochodem, to ty ses mě snažil shodit v Hyde Parku z koně.“

On však její úsměv neopětoval. „Myslím to vážně, Bel. Dělej si blázny z lidí, které neznám. To je mi jedno. Možná tě dokonce i chápu. Ale nech mě a moje přátele na pokoji.“

„Pochybuji o tom, že by mě hrabě ze Suffolku chápal,“ přimhouřila oči jako kočka. „Nicméně, sám jsi mě pozval na svůj ples, vzpomínáš?“

„A měl jsem snad jinou možnost?“ Povzdychl si a zvedl se k odchodu. „Doufám, že v této věci nezměníš názor.“

„Ne. Můžeš být klidný. Anette Darlyová se na tvém plese neobjeví,“ odpověděla mu po pravdě.

Henrymu se ve tváři zračily pochyby. Bylo evidentní, že jí nevěří ani slovo. „Slib mi, že se teď nějakou dobu neuvidíme.“

Dívka otálela s odpovědí. „Nemůžu ti slíbit, že udělám, oč mě žádáš,“ řekla nakonec a sklopila oči k podlaze.

„Já ti to přikazuji, Annabel.“ Samou rozhodností mu ztvrdly rysy.

„Nejsem žádný tvůj nájemník, abys mi mohl něco přikazovat, to si uvědom,“ odsekla mu ostřeji, než původně zamýšlela.

Henry si ji měřil rozzlobeným pohledem. „Nezapomínej, že tě mohu kdykoli potopit. Takhle jednoduše,“ naznačil prsty lusknutí.

„Myslím, že bys měl už jít.“ Vstala z křesla, aby mu dala na srozuměnou, že svá slova myslí vážně.

„Jdu. Jen jsem tě přišel varovat.“ Nasadil si na hlavu cylindr.

Annabel ho doprovodila ke dveřím. Na chodbě se ještě otočil a věnoval jí dlouhý pohled.

„Co bylo, bylo. Nespoléhej se na to, že vůči tobě budu brát nějaké ohledy. Ostatně,“ dodal už klidnějším hlasem, „ty jsi je na mě také nebrala.“

Jeho slova Bel zabolela. „Henry, já–,“ zarazila se. V nitru bojovala se svými rozjitřenými city. Kdyby se mu snad se vším svěřila…

Hrabě na ni hleděl s otázkou v očích. „Copak, Bel, že by tě dohnaly výčitky svědomí?“

Dívka se na něj zamračila. Jak ten jeho kousavý tón nesnášela!

„Nebo mi snad chceš vyznat lásku?“ Teď už se jí vyloženě vysmíval.

Bel pevně semkla čelisti a snažila se potlačit zrádné slzy, které se jí nezadržitelně draly do očí. Sebrala veškeré zbytky svého sebeovládání a zářivě se na něj usmála. „Doufám, že se ti ples vydaří.“

Pak za ním zavřela dveře tak rychle, že ani nezaslechla jeho odpověď, a propukla v tichý pláč.

Leden 1874

Annabel za sebou opatrně zavřela dveře svého pokoje. Dávala přitom dobrý pozor, aby ji nezradil vrzající pant, a v duchu se peskovala za to, že jej včera zapomněla namazat olejem. Bylo půl třetí ráno a v žádném případě netoužila po tom, aby otec zjistil, že se z plesu, kam jí zakázal jít, vrátila až nad ránem.

Odložila na stůl petrolejku, kterou si zapálila v předsíni, a teprve až teď, když se ocitla v bezpečí svého pokoje, si dovolila poddat se euforii, která jí kolovala v žilách. Slastně zavřela oči a zatočila se kolem své osy, až jí čokoládová sukně zavířila kolem nohou. Udělala několik valčíkových figur, jak jí jen skromný prostor ložnice dovoloval. V uších se jí znovu rozezněla hudba a před očima se jí vybavila veškerá noblesa a pompéznost Křišťálového paláce. Ale nebyl to ani tanec, ani rozverná atmosféra večera, co jí dočista učarovalo. Za její okouzlení byl zcela zodpovědný Henry Spencer, devátý hrabě ze Suffolku, její první i poslední tanečník.

Hrabě byl poměrně vysoký a štíhlý, nikoli však hubený. Pod těsným kabátcem se rýsovala široká ramena, a když mu Annabel v tanečním držení položila ruku na rameno, cítila pod kvalitně ušitým oděvem vypracované svaly. Z jeho tváře toho dívka kvůli škrabošce moc neviděla a ten okamžik na začátku plesu, kdy ho zahlédla bez masky, byl příliš krátký na to, aby si stihla zapamatovat jeho rysy. Kromě tmavě zelených očí si tak mohla být jistá jen jeho pevnou, ostře řezanou bradou a delšími kaštanovými vlasy, které mu spadaly na límec zářivě bílé košile. Co si však pamatovala zcela určitě, byla jeho vůně. Hrabě voněl po skořici a bergamotu.

Bel se zastavila, otevřela oči a v tlumeném světle petrolejky pohlédla na svůj odraz v zrcadle. Uběhlo sotva pár hodin od chvíle, kdy se právě na tomto místě chystala na ples, ale teď jí připadalo, že od toho okamžiku uplynulo nejmíň století.

„Poslal tě páníček?“ zeptala se Bel kocoura šeptem. Perseus byl miláčkem jejího otce.

c

Protože jestli Annabel v něčem doopravdy vynikala, bylo to právě předstírání.

c

c

Table of Contents

Prolog

1. kapitola