Text © Denisa Vostrá, Adléta Hanžlová, Radkin Honzák, 2024

Cover Illustration © Lucie Vávrová, 2024

Illustrations © Adléta Hanžlová, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0097-2

Obsah

- Co lze a co nelze najít

- Vytváření příběhů

- Japonské okénko: O pomíjivosti

- Změna versus stereotyp a řád

- Člověk se vždycky nějak cítí

- Člověk a negativní emoce

- Japonské okénko: Člověk mezi lidmi

- Naslouchat neznamená být poslušný

- Možnosti dialogu

- Japonské okénko: Komunikace skrze šálek čaje

- O co se opřít a o co radši ne

- Japonské okénko: O hledání s myslu života

- Buďte tam, kde jsou vaše nohy

- Proč a jak reflektovat vlastní prožitky

- Význam spánku a odpočinku

- O předsevzetích

- Japonské okénko: Zdroje duchovní energie

- K čemu je nám umění

Pokud si myslíš, že víš, co najdeš, tak nenajdeš nic.

(Talmud)

Co lze a co nelze najít

Než se pustíte do čtení této knížky, dovolte, abychom vám objasnili její název. Chceme tak předejít případným nedorozuměním.

Vycházíme z toho, že v životě není nikdy nic jisté a někdy se i chvilková rovnováha může zdát nedosažitelná. K jejímu nalezení či znovunalezení je obvykle potřeba najít v sobě určitou sílu, která nám umožní posunout se o kousek dál, tedy k dalším možnostem (nikoli jistotám). K tomu, aby v sobě člověk takovou sílu našel, je ovšem nezbytný i nějaký impuls – někdy se zkrátka v životě musíme odrazit ode dna a na to potřebujeme energii.

„Hrom do palice“ v názvu knihy má více interpretací. Může představovat určitý zlom v podobě nečekané události, jako je výhra v loterii, rány osudu, případně jen jakéhosi „docvaknutí“, při němž se nám najednou v hlavě něco spojí a my se tak v životě posuneme o krok dál. Stejně tak v něm ale lze spatřovat i konkrétní impuls, který nám usnadní v náročné chvíli zkoncentrovat potřebnou energii. Hrom do palice tak může znamenat i nezbytné „nakopnutí“, které nám pomáhá pohnout se z místa, či dokonce (při troše štěstí) přímo vyjít ze začarovaného kruhu. Možná nás postrčí směrem k důležité křižovatce, kterou jsme z nějakého důvodu dříve neviděli, a ukáže nám nové (i když ne nutně vždy snadno přístupné) směry. Patří se dodat, že jde o čistě obrazné vyjádření – někdy totiž může být důležitým impulsem i meditace či truchlení.

Podtitul knihy zní troufale: „Jak najít svůj život“ (co je vlastně život, není nikde přesně definováno – Engels se domníval, že je to způsob existence bílkovin, ale to v historii neobstálo). Hned na úvod bychom rádi upozornili, že tu v žádném případě nejde o to vyřešit rébus či křížovku, odeslat tajenku a vyhrát odměnu. „Hledání“ představuje celoživotní úkol, a to úkol značně náročný. Slovní spojení „najít svůj život“ jsme zvolili proto, že v mnohých vzbuzuje určitou naději, a tím snad i chuť se o to alespoň pokusit. Ve skutečnosti ale snaha o „nalezení života“ v sobě skrývá nejméně dva ne zcela přímočaré úkoly: najít křehkou rovnováhu, která člověku umožní plout na vratkém člunu po rozbouřené divoké vodě; v případě nečekaných překážek v podobě skrytých balvanů, vysokých jezů či zlomeného pádla potom tuto křehkou rovnováhu udržet, případně sebrat v sobě sílu nalézt ji po její ztrátě znovu. Svou konkrétní cestu si ale v divokém proudu života volíme sami – a to i v případě, že nám chybějí informace o tom, kam vedou odbočky, které potkáme.

„Hledání života“ je nekonečný úkol, kterým se zabýváme celý život. Není to něco, co se dá jednou provždy koupit v supermarketu a mít to. Řeka života teče a my musíme plout rychleji než proud. Anebo možná pomaleji. Rozhodně ale ne spolu s proudem – to by nás otloukl o všechno, co je v cestě a co s sebou strhne. V této knížce se chceme zaměřit na to, co člověku může pomoci k nacházení vhodných směrů či odboček a k naplňování vlastní životní cesty, která je jen málokdy jednoduchá. Nebudeme se proto vyhýbat ani náhledu na některé obtížné situace.

V měsíčné noci

podobá se člověku –

strašák na poli.[1]

S hledáním života úzce souvisí i otázka, jak najít sami sebe – ta není o nic méně důležitá, neboť člověka a jeho životní cestu od sebe nelze oddělit. Svou roli v procesu hledání a nalézání životní cesty hraje také hledání a nalézání své vlastní identity, životních hodnot a cílů i drobných radostí – tedy vlastně smyslu své existence. V rámci „hledání vlastního života“ jde mimo jiné o objevování toho, co nás baví a co nám přináší radost, o rozvíjení vztahů, které nám umožňují ukotvení v určitém společenství (příbuzných, přátel a podobně), ale také o to, jak se znovu postavit na nohy, když nás nějaká životní událost srazí na zem. „Hledání sebe sama“ pak představuje zkoumání vlastní osobnosti, včetně svých vnitřních přesvědčení, zájmů, schopností, ale i slabých stránek. Jedná se přitom o proces dynamický, neboť všechno se neustále mění.

Již řadu let se i do západních zemí hojně rozšiřují některé japonské koncepty, jako by právě ony dokázaly dát alespoň dílčí odpovědi na otázky, které si opakovaně klademe. A není divu – dotýkají se totiž většinou duchovní stránky života, kterou v této době skutečně nutně potřebujeme. Smysl (každodenního) života (ikigai), krása
nedostatečnosti (wabi-sabi), hluboké prožívání radosti i smutku (mono no aware), vzájemnost (omoijari), příroda či přirozenost (šizen) a další pojmy nám díky tomu mohou být blízké, i když vycházejí z odlišného kulturního prostředí.

V Japonsku, které je dlouhodobě uváděno jako země s nízkou kriminalitou, se už také objevily hrůzné zločiny, při nichž zemřeli nevinní lidé. Větší hrozbu tu ale odedávna představují zemětřesení a s nimi spojené přílivové vlny cunami. Snad proto Japonci dodnes zůstávají v mnohem hlubším spojení s duchovními tradicemi než západní lidé, i když to na nich na první pohled vůbec nemusí být patrné. Úzké sepětí s přírodou a se všemi silami, které ji obývají, odráží ostatně i dosud živý kult šintó, tedy jediné původní japonské náboženství. Vzhledem k tomu, že japonský pohled na svět v poslední době silně rezonuje i u nás (soudě mimo jiné podle množství literatury, která se ho týká, zejména překladové), pokusili jsme se v této knížce výše uvedené japonské pojmy i některé další tamní principy vysvětlit. Nabízejí totiž vítanou možnost podívat se na prožívání života v jiném kulturním kontextu. Kapitoly, které o těchto konceptech pojednávají, jsou označené jako Japonské okénko.

Naše budoucnost

je výhra v loterii.

Ledový vítr.

Život není nic jednoduchého a text, který se chystáte číst, vám na něj nejspíš neposkytne snadný a bezbolestný návod. Cílem autorů tří generací je nahlédnout lidský život z různých perspektiv a ukázat některé přístupy i příběhy, které by vás při hledání vlastní životní rovnováhy mohly inspirovat. Univerzální návod na život sice neexistuje, přesto nemusí být vždy ku prospěchu vymýšlet za každou cenu nové, a tedy nevyzkoušené cesty. Text proto obsahuje také některé konkrétní postupy (a místy i drobné nevyžádané rady), které mohou člověku ulehčit život zejména ve chvílích, kdy mu opravdu není do smíchu.

„Že tě některý lidi budou milovat a jiný nenávidět, to je životní fakt. No a co? Tam venku jsou dokonce i lidi, co si myslí, že matka Tereza byla kurva. To je zákon průměru a s tím se prostě musíš nějak srovnat.“ (Andy McNab)

Nebaví vás číst knihy od začátku?

Jsou lidé, kteří čtou knihy zásadně od začátku. Začnou první kapitolou a pokračují až na poslední stránku. Jiní lidé zase neradi dodržují předepsaná pořadí, tak čtou od místa, na kterém třeba knihu náhodně otevřeli (takoví možná tuto kapitolu najdou až na konec). Pokud ale nejste zcela přesvědčeni, že existuje jediná správná možnost, jak číst knihy, máme tu ještě další návrh. Připravili jsme pro vás dotazník o jedné otázce – můžete ho využít při rozhodování, kterou kapitolu naší knihy si právě dnes přečíst. Stačí jen odpovědět na jednoduchou otázku: Zazvonil vám dnes ráno budík? Z nabízených odpovědí vyberte tu, která vaší situaci nejlépe odpovídá. U každé z možných odpovědí pak najdete doporučení jedné nebo dvou kapitol, které by vás mohly zaujmout.

Pokud ale raději čtete od začátku, můžete si tuto možnost schovat na později, kdybyste se třeba chtěli ke knize vrátit a přečíst si jen jednu či dvě kapitoly. Samozřejmě doporučujeme dotazník vyzkoušet také se skupinkou přátel či rodinných příslušníků, porovnání výsledků vám určitě zajistí zábavné téma k hovoru. Přejeme příjemné čtení!

Zazvonil vám dnes ráno budík?

ANO

- a hned jsem vstal/a

- a jsem s tím spokojen/a.

- To nás těší – doporučujeme s dobrým naladěním pokračovat ke čtení japonského okénka O pomíjivosti.

- a říkám si, že jsem to měl/a udělat jinak.

- Tady bude dobré se zamyslet, co vás k tomuto pocitu vede. Doporučujeme kapitolu Naslouchat neznamená být poslušný.

- zůstal/a jsem v posteli a on pak zvonil ještě několikrát,

- protože málo spím (spánkový deficit).

- Leckdo by chtěl mít schopnost fungovat beze spánku, aby všechno stihl. Někdy nám ovšem paradoxně chvilka promarněná odpočinkem pomůže zvýšit efektivitu natolik, že ve výsledku čas ušetříme. Doporučujeme především kapitoly Význam spánku a odpočinku a O předsevzetích.

- protože jsem se dal/a na „zdravý životní styl“ a posunul/a si budík o 3 hodiny dřív, tak to přece dělají velcí CEO a vůbec všichni úspěšní, ale to já asi nebudu, protože koukejte, jak to dopadlo.

- Je dobré si dát pozor, s kým se srovnáváte – zvlášť by vás proto mohla zajímat kapitola Buďte tam, kde jsou vaše nohy.

- protože několikrát odložit budík je můj ranní rituál.

- To by vás mohla zaujmout kapitola Změna versus stereotyp a řád.

- a pak jsem pokračoval/a ve spánku,

- protože budík byl omyl a zapomněl/a jsem ho včera vypnout.

- To se někdy stane každému. Důležité je, jak k tomu přistoupíte. Zkuste kapitolu Buďte tam, kde jsou vaše nohy.

- protože jsem se včera dal/a na „zdravý životní styl“, nastavil/a si budík na nepochopitelně brzkou hodinu, ale pak mi došlo, že nemám žádný důvod vstávat takhle brzo.

- Ano, ne každá cesta je přímočará – mohlo by vás zaujmout japonské okénko O hledání smys-lu života.

- a pak jsem chvíli ležel/a a nakonec vstal/a,

- protože jsem měl/a dost času.

- To jsme rádi. Můžete zkusit třeba kapitolu K čemu je nám umění nebo japonské okénko Zdroje duchovní energie.

- protože jsem potřeboval/a chvilku přemýšlet.

- Na chvilku se zastavit je vhodné – doporučujeme kapitolu Proč a jak reflektovat vlastní prožitky.

- protože jsem chtěl/a oddálit to, co musím dělat přes den.

- Jistě byste uvítali nějaký impuls – zkuste kapitolu O co se opřít a o co radši ne.

NE

- a tak jsem se hezky vyspal/a.

- Spánek je prospěšný i pro vaši paměť – přesvědčte se o tom v kapitole Význam spánku a odpočinku.

- a stejně jsem se vzbudil/a ve svou obvyklou hodinu.

- Dostatečným opakováním si člověk leccos zažije. Zkuste kapitolu Změna versus stereotyp a řád.

- ale byl/a jsem celou noc vzhůru ve strachu, že zaspím.

- O strachu si přečtěte v kapitole Člověk a negativní emoce. Nespaní se ale často přeceňuje, jak vám prozradí kapitola Význam spánku a odpočinku.

- a tak jsem zaspal/a,

- ale nakonec všechno dopadlo dobře.

- Většina situací má nějaké řešení. O překonávání životních překážek se dočtete v kapitole Člověk se vždycky nějak cítí.

- a teď už se nikdy nemůžu ukázat na veřejnosti.

- Svět obvykle jedním zaspáním nekončí – zkuste se o tom přesvědčit v kapitole Možnosti dialogu.

Vytváření příběhů

Jak najít svůj život? Dobrá otázka! Taková samozřejmá věc, člověk by řekl, že ji každý má, a přitom ji zároveň každý hledá. Tak se na to podívejme. Začneme třeba v šuplíku s náhodnými předměty, které nikam nepatří, tam se schová leccos. Staré švihadlo, účet z kadeřnictví, hele, zakutálená padesátikoruna, něco si koupím! Ale ne, to není to, co hledám, tak dál. Prasklý balonek, ten přece patří do koše…, vytržený papír ze sešitu, myš s chybějícím kabelem… nepíská. Po životě ani stopy.

Zkusíme tedy nějaké méně obvyklé místo, co třeba ledničku? Známá si tam minulý týden umístila diář. Nebo pračku? Tam jsou zase vždycky ztracené ponožky. Licháče, tak se jim říká, o tom je i ta kniha – přece Lichožrouti![2] Kam to oni jeli, někam do Afriky. Nebude ten můj život tam? Koupím si letenku! Tolik peněz, kde na to mám vzít, musím si najít práci, ale jakou, vždyť nevím, co chci v životě dělat. Musím najít svůj život, no jo, o to mi tu vlastně jde! Tak kam bych se ještě podívala. Do knihovny? Ale tam je toho tolik, to nemám šanci všechno přečíst, snad najdu nějaké shrnutí na internetu. Musím přece sehnat tu práci, nemám čas se zdržovat. Co když kniha, kterou si vyberu, bude špatná? To bych pak zbytečně marnila drahocenné vteřiny, které bych měla použít k hledání života. Vždyť všichni kolem mě už to mají srovnané! Tetička rekonstruuje kuchyň, soused jede na dovolenou na Bali…, i když – není Bali v Africe? Ne, tam je vlastně Mali…

Točí se mi z toho všeho hlava, možná raději půjdu spát, stejně už je pozdě. Trávím celý den přemýšlením, hlavně nechci nic udělat špatně, co by to pak bylo za život? I když, neříká se, že chybami se člověk učí? Takže mám utratit všechny své úspory a přece jen jet do Afriky? Možná radši začnu tím, že uklidím ten šuplík. Kdo ví, třeba v něm nakonec bude něco, co se mi bude hodit. Cože to vlastně hledám? Jo aha, svůj život! Jak tohle můžu zapomenout? Abych nebyla jako ten potrhlý profesor, co hledá brýle, které má celou dobu na hlavě!

Inspirován tímto textem a s vědomím, že už mám většinu života za sebou, rozhlédl jsem se po svém pracovním prostoru. Je potvrzením úsloví, že mozek není stroj na myšlení, ale stroj na vymýšlení příběhů. Ta sbírka není nic rozumného, ale co předmět, to příběh.

Vysoko nade mnou stojí několik knížek, jimž v mých očích dominuje Ladových Sto veselých kreseb, vedle je papírová šesticípá hvězda, kterou jsem kdysi dostal pro štěstí, následuje fotografie s vnučkou Aničkou na autogramiádě pořízená snad před deseti lety (tu košili dnes už nemám), kresby od mých vnuček a napůl skrytá stížnost holčičky Aničky na matku, když jí bylo pět let. Několikařádková lamentace končí výkřikem: MAMI MÁ JEDNO OKO NAPRDLI.

Vedle visí růženec a v něm dvoje brejle po mámě, jejichž dioptrií jsem se ještě nedočkal (máma, když už špatně viděla, chtěla Erbenovu Kytici, tak jsem ji opsal šestnáctimilimetrovým písmem). Dál tam stojí dvoudecový půllitříček, v něm jehla na koberce, mikrotužka a brejle bez skel, zato se šroubky, které v krámě s optikou nedostanete. Na rohu poličky je zavěšená čepice se slídovým kšiltem, která je mi sice malá, ale na šišato nasazená mě v létě chrání před ranním sluncem.

Pokračování směrem ke klávesnici je zcela nepřehledné a mnohovrstevné. Prostor si uhájila fotka mých muzicírujících vnuček v dobách, kdy se ještě nemusely týden co týden stěhovat, a kalendář z roku 2020, na němž jsou zachyceny před Atomiem v Bruselu. Fotky mých dětí, pořízené ještě aparátem Kodak, jsou pietně nalepeny v albu. Tak asi vypadá můj život. Obávám se jen, že tímto přehledem jsem už dopředu poněkud zpochybnil své dobré rady psychiatra, který navíc žádné rady udělovat nesmí. První rada psychiatra proto zní: Každé ráno se postavte před zrcadlo a řekněte nahlas: „Včera jsem tušil, že jsem génius, a dneska jsem si tím jist.“

„Napadá mě jeden z rozdílů mezi mládím a pokročilým věkem. Když jsme mladí, vymýšlíme si pro sebe různé verze budoucnosti. Když jsme staří, vymýšlíme druhým různé verze minulosti.“ (Julian Barnes)[3]

„Nebýt dospělý je tak pohodlné.“ (Immanuel Kant)

Lidský svět v sobě nese bezpočet příběhů. Některé mají šťastný konec, to ale bohužel ani zdaleka neplatí o všech. Nás se naštěstí přímo týkají jen některé z nich. Další příběhy pak v sobě nese i každý jednotlivý život. Z nich sice některé ovlivnit nemůžeme, mnohé ale ano, i když někdy jen částečně či na omezenou dobu. Dobré je, že pokud se nám zrovna neděje nic mimořádného, máme obvykle možnost si vybrat. Tak jako když po výletě, na němž si všechno fotíme, ukazujeme přátelům jenom vybrané snímky, zatímco ty „nepovedené“ radši rovnou mažeme. Takový přístup pak samozřejmě ovlivňuje i to, co si budeme z výletu pamatovat sami – vytváříme si tedy svůj vlastní příběh.

Jeden z příběhů, který si tvoříme, může být třeba víkendový. Pokud se třetí sobotu v říjnu cítíme unavení po vyčerpávajícím týdnu, kdy se nám ve škole či v práci moc nedařilo, a ještě se třikrát změnilo počasí, což nám způsobuje migrénu, máme nejméně dvě možnosti, jak se k tomu postavit. Můžeme si říct, že za víkend doženeme všechny resty, „aby bylo hotovo“, a strávit další dva dny ne právě povznášející činností, po níž se nám už tak unavený organismus „odmění“ ještě větší únavou či přímo nachlazením. Také se ale můžeme rozhodnout oslavit v sobotu mezinárodní den lenochodů a vyhradit si pár hodin jen na to, co se nám doopravdy chce. Dobře naladění toho pak v neděli nejspíš zvládneme mnohem víc.

Za dlouhé noci

uvažuje opice,

že chytí měsíc.

„Jak často vyprávíme svůj životní příběh? Jak často si ho upravujeme, přikrášlujeme, mazaně prostříháváme? A čím déle život pokračuje, tím méně je kolem nás lidí, kteří by naše líčení mohli zpochybnit a připomenout nám, že náš život vlastně není naším životem, ale pouze příběhem, který o svém životě vyprávíme. Příběhem, který vyprávíme ostatním, ale především sobě.“(Julian Barnes)[4]

Rovin, mezi nimiž se v životě pohybujeme, je vždy několik, a všechny se navíc vzájemně prolínají. Není tedy vždy jednoduché se v rámci myšlenkově i energeticky náročného rozhodovacího procesu dobře zorientovat. Člověk není loutka a život není loutkové divadlo, v němž se zkušeným loutkovodičům nitky obvykle nezamotají. Každý příběh má hlavní postavu a hlavní témata, kterým se věnuje. V případě našeho životního příběhu jsme hlavní postavou většinou my a hlavními tématy to, co je pro nás důležité, tedy naše životní hodnoty. Následující cvičení bude možná bolet, ale je velmi užitečné k porovnání těchto hodnot. Může vám pomoct najít to podstatné, co vám zbyde, když odhodíte zbytky svého Já.

Vezměte si papír velikosti A5 (to je standardní sešit) a položte ho před sebe na stůl. Přeložte ho svisle napůl a po délce na tři díly. Dostanete tak šest obdélníčků – tři vlevo a tři vpravo. Levé tři obdélníčky představují to, co máte a na čem vám záleží. Do každého z nich napište jeden předmět, který máte a jehož si ceníte (nad tím se chvíli zamyslete, prstýnek z pouti může být za určitých okolností cennější než auto). Měla by to být věc, kterou vlastníte a již lze zhodnotit penězi, nelze tam napsat například manžela, děti nebo zdraví. Obdélníčky vpravo potom představují, kým jste. Do nich napište své životní role jako například otec, manželka, učitel, kadeřnice, přednosta stanice a podobně.

Máte-li obdélníčky vyplněné, je na čase stanovit jejich hodnotu. Pro každý sloupeček zvlášť zhodnoťte důležitost položek, které jste si napsali, a udělte jim medaile – zlatou tomu nejdůležitějšímu, tedy prvnímu místu, stříbrnou za druhé a bronzovou za třetí místo.

Potom je všechny postupně projděte – začněte bronzovou medailí ze skupiny CO MÁM. Představte si o ní všechno. Jak jste k ní přišli, jak vypadá, kde je, k čemu vám slouží… Teď si představte, že vám ji osud vezme a už nikdy, nikdy, nikdy se s ní nesetkáte. A ten papírek pusťte, ať padá a mizí…

Stejně pak pokračujte se stříbrnou a zlatou medailí. Každému okénku dejte alespoň minutu. Potom přistupte k oddílu KÝM JSEM a postupujte stejně. Pochopíte tak své životní hodnoty. A zůstane vám vaše Já s možností v duchu otevřít nové cesty.

Je hodně květin,

jejichž jména neumím –

a přece rostou.

Celý život je sada příběhů, které společně vytvářejí jeden velký příběh. A jde o to, aby ten příběh měl smysl. Špatný román končí větou „a vzali se“, zatímco dobrý román touhle větou začíná. Tak to aspoň platilo v době, kdy se lidé brali a zakládali rodiny kolem pětadvacátého roku svého života. Dnes je to až o deset let posunuto. Kariérní snahy oddalují mateřství. Naše příběhy sice začínají s koncem dospívání, ale mají zajímavý zlom o deset let později.

Líbí se mi pohled na lidský život, který ve své publikaci Stručná historie všeho nabídl Ken Wilber.[5] Vymezuje čtyři kvadranty, reprezentující čtyři úhly pohledu na člověka (na obrázku dále). Pravá strana zobrazuje a vysvětluje složení, levá uvádí oddíly vysvětlující funkci a smysl. Základem všeho je člověk skutečně jako biologický tvor, jak se na něj dívá třeba současná biomedicína. Vlevo jsou jeho pocity, myšlenky, ideály a motivy, po nichž následuje jednání. Člověk není sám. Jeho přirozeným stavem je dvojice (ta zakládá rodinu, která představuje první školu morálních zásad i konfliktů), dalším bezpečným prostředím by měl být lidský houf, lidská smečka, která se postupem vývoje mění z tlupy na širší kmenové společenství a nakonec v národ, přičemž základní buňku představují rodiny coby samostatné funkční jednotky. Tohle společenství utváří člověka a musí mít jistá pravidla – nejznámější z nich je Desatero, které od Hospodina získal Mojžíš.

Jiný židovský génius, Joshua Greene, ve své knize Kmenová morálka (Moral Tribes)[6] definuje morálku a její pravidla jako optimální řešení umožňující spolupráci jinak veskrze sobeckých jedinců tak, že všichni dostanou podíl ze společné aktivity. Morálka každého společenství je jiná, a jak upozorňuje Eric Berne v publikaci Jak si lidé hrají[7], někde může být méně vhodné pokecat ubrus než požádat o manželku bližního svého, zatímco v arabské společnosti je to opačně a žádání ženy bližního se zatraceně nedoporučuje, kdežto pokecaný ubrus patří k dobrému zvyku.

Společnost se někdy chová jako blbec. Vítězství Nescafé zajistili po počátečním propadáku výzkumy sociologů. Ty ukázaly, že kupující neocenili rychlost přípravy kávy, kterou naopak považovali za lenost žen. Náplň reklamy se tedy z rychlosti přípravy přesunula k chuťovým vlastnostem a osvěžujícímu účinku. Bývalému poslanci Ferimu by jeho eskapády ve středověké společnosti vynesly větší slávu, nikoli kriminál, neboť tehdejší morálka takové jednání neodsuzovala. Bylo naopak považováno spíše za samozřejmé – vždyť panovník měl „právo první noci“.

Naopak Rusko v současnosti používání násilí legalizovalo. Sabine Fischer uvádí jako příklad judikát, podle něhož muži, kteří poprvé zneužijí ženu a přinutí ji násilím k sexu, nemohou být postaveni před soud. Od té doby může násilník ženě těžce ublížit, nebo dokonce zapříčinit její smrt, a to beztrestně. Dokládá to i Putinovým citátem: „Jestli chceš, nebo ne, budeš se muset s tím smířit, moje krásko.“[8]

Příběhy jsou všudypřítomné. Ostatně jak jsme si ukázali, i náš život je vlastně příběh. Dlouhý a spletitý příběh, který je složen z mnoha menších, jednodušších příběhů. Takové jednoduché každodenní příběhy dnes už umí vytvářet i umělá inteligence (byť je sem tam potřeba něco poopravit). Postup vytváření příběhů umělé inteligence je trochu jiný než ten náš – na rozdíl od lidí se totiž nerozhoduje, jak bude pokračovat, na základě své vůle, ale snaží se najít, jak by vypadalo nejpravděpodobnější pokračování příběhu, kdyby ho psal člověk. Reprezentuje tak zároveň všechny lidi i nikoho, jen sama sebe se svou strojovou „myslí“. Taky jsme si to vyzkoušeli, a tak vám na závěr kapitoly přinášíme „den blbec“ očima tří generací, jak ho umělá inteligence předpověděla. Zhodnocení už necháme na vás – poznáváte svůj příběh, anebo je umělá inteligence úplně vedle?

Mladý člověk. Ráno jsem se probudil/a a hned jsem věděl/a, že dnešek nebude zrovna ten nejlepší den. Začalo to tím, že jsem zaspal/a a musel/a jsem se hnát do školy/práce. Přišel/přišla jsem pozdě, takže jsem si vysloužil/a pár nepříjemných pohledů od učitelů/nadřízených.

Během oběda jsem si chtěl/a udělat trochu času na relaxaci, ale zjistil/a jsem, že jsem zapomněl/a doma peněženku. Musel/a jsem se spoléhat na kolegy, že mi půjčí na oběd. Bylo mi trapně.

Table of Contents

Co lze a co nelze najít

Vytváření příběhů