ROZPRÁVKY OD NÁS - PRE VÁS

v podaní SPEM o. z. – Semerovo

Koza odratá a jež

„Čo plačeš, líštička, sestrička?“

„Ach, vlček, braček, akože by som neplakala? V mojej diere divné zviera!“

„Poď, ja ti ho vyženiem!“

Sli spolu k diere a vlčko zavolal:

„Kto si, zvere v líščej diere?“

A koza zadupoce:

Ja som koza rohatá, do pol boka odratá; cupy-lupy nohami, prebijem ťa rohami.

Zľakol sa i vlčko. Oba utekali a nariekali po horách. Stretne ich medveď:

„Čo plačeš, líštička, sestrička?“

„Ach, môj milý medveď daj labu, akože by som neplakala

V    mojej diere divné zviera!“

„Poď, ja ti ho vyženiem.“

Šli všetci ku diere a medveď zavolal:

„A akože si ich zbieral, keď nik nemá?“- spýtali sa detičky.

„Jaj, deti moje, každej veci spôsob!“

„Nuž ale ako?“

„Nuž zahúli sa do gule a kotúľa sa popod plánku, kde v jeseni plno napadaných jabĺčok v hore. Tie napichajú sa mu na pichliače. Potom už potichu vystrčí nôžky a ide si pozorne k diere. Kým pchá sa dnu, iste poodpadajú z neho plánočky, ale tam sú mu už pred dierou. Povnáša si ich po jednom v pyšteku. Ale netreba mu pre každú pod jabloň behať.“

„A akože to zahúli sa do guľky?“ - spýtajú sa ďalej detičky.

„Jaj, vy by ste už chceli všetko vedieť, a toto jedno by ste museli vidieť. Počkajte si, kým vyschne blato a bude leto. 

Ak budete dobré, ulapím vám potom ježka na záhunmí.

Mechúrik - Koščúrik s kamarátmi

Mechúrik-Koščúrik bol sirota. Doma nemal už nikoho a ničoho, pustil sa teda po vandrovke, dobrých kamarátov hľadať. Ide, ide — vandruje. Pribehne k nemu myš a volá naňho:

„Bože, daj šťastia, Mechúrik-Koščúrik, vezmi ma sebou!“ „A ktože si ty?“

„Ja som myška-chocholuška.“

„No, poď!“

Idú, idú Mechúrik-Koščúrik s myškou-chocholuškou — a vandmjú. Stretne ich žabka:

„Bože vám daj šťastia! Ej, vy ste už dvaja a ja ešte sama „Bože, daj šťastia! Vezmite ma sebou!“

„A ktože si ty?“

„Ja som líštička-kmotrička!“

„No, poď!“

Idú, idú Meckúrik-Koščúrik, myška-chockoluška, žabka-rapotačka, had po tráve šmyk, zajac po lese skok a líštička-kmotrička. Stretne ich vlk:

„Bože, daj šťastia! Vezmite ma sebou!“

„A ktože si ty?“

„Ja som horský trubač!“

„No, poď!“

Idú, idú Meckúrik-Koščúrik, myška-chocholuška, žabka-rapotačka, had po tráve šmyk, zajac po lese skok, líštička-kmotrička a vlk horský trubač. Stretne ich medveď:

„Bože, daj šťastia! Vezmite ma sebou!“

„A ktože si ty?“

Bača a šarkan

Bol jeden bača; a keď bol bačom, musel bývať aj vysoko na horách na salaši. Keď odvaril, syr i žinčicu do komory odpratal a zamkol, prepustil tak niekedy kolibu jednému z ovčiarov varovať a sám si ešte zašiel za ovcami zapískať na píšťalke, podívať sa okolo po horách a dolácli, i po tom širokom belastom nebi.

Raz — bolo to v jeseni, keď idú hady do zeme spať zastal si milý bača pri jedli, podoprel sa na vatráľ a zahľadel sa pred seba, dolu do hustej hory. Tu div dobre, že nepodlomili sa mu kolená! Sila hadov hrnula sa zo všetkých strán a priliezali všetci ku zápolí, milému bačovi zrovná pred oči. Keď k zápolí doliezli, vzal každý had na

Starý- had, ten počúva ich sipenie, až i sám zdvihne pomaly hlavu a povie:

„Už čas!“

Ako to vypovedal, natiahol sa od hlavy do chvosta ako prút, zliezol zo stola na zem a pobral sa von. Všetky hady liezli za ním. Bača tiež roztiahol sa, ako bol dlhý, stačil si pár ráz ešte aj zívnuť, a tak pobral sa za hadmi, mysliac sebe:

„Kadiaľ ony pôjdu, pôjdem i ja.“

Ľahko riecť „pôjdem i ja“ — len ako ? Starý had dotkol sa skaly, tá otvorila sa a hady vyliezli von. Za posledným chcel aj bača, ale zápoľa zavalila sa pred ním, len mu tak v očiach mrklo. A starý had zvonku hvízdajúcim hlasom zasyčal:

„Eh, človiečku, musíš ostať tu!“

Bača zanemel, zarazil sa: mohol ho kresať ako drevo, nebol by údom pohol, bál sa starého hada, bál sa ešte zrušiť prísahu; nuž mlčal. Keď ale černokňažník po druhý, po tretí raz, a už hrozným hlasom pýtal sa, kde bol a čo videl, ba keď postava černokňažníkova rástla pred ním ako zo zeme, tu zapomnel bača na hada i na prísahu. Priznal sa, kde bol, ako dostal sa do skaly a čo tam skúsil.

„No, dobre.“ - riekol černokňažník.

„Teda poď so mnou; ukážeš mi tú skalu i tú zelinku.“

Bača musel stúpať.

Keď prišli pod zápoľu, odtrhol bača zelinku, položil na skalu a skala otvorila sa. Černokňažník ale nešiel dnu, ani baču nepustil; len vytiahol akúsi knihu a začal z nej čítať, a čítal len a čítal. Bača triasol sa na celom tele ako prút. Zrazu zatriasla sa zem; zo skaly ozývalo sa syčanie, hvízdanie a von vyliezol ukrutný šarkan, na ktorého bol

Ako šlo vajce na vandrovku

Ako šlo vajce na vandrovku? — Nuž urobilo si aj ono. ako si každý robieva: Kotúľ! Zakotúľalo sa a pustilo sa, kadiaľ mu bolo ľahšie, kadiaľ by nezavadilo do tuhšieho od seba. Jednak stalo sa to ešte za starých časov, nuž veľa ani neopýtajte sa, ako to mohlo byť: dosť, čo je o tom rozprávka.

Za starých časov išlo teda vajce na vandrovku a stretlo tam raka.

„Kde ty ideš?“ - spýta sa ju.

„A tyže kde?“ - rečie mu on.

„Ja idem na vandrovku!“

„A veď ani ja nechcem byť horší od teba; pôjdem i ja!“

Už teda boli dvaja a bolo im hneď smelšie. Idú, idú: stretnú

Idú, idú pekne v hĺbke; stretnú ešte kohúta.

Kde ty ideš?“ - rečie vajce.

A vyže kde takto rozbehli ste sa?“ - rečie kohút.

„My ideme na vandrovku: poď, budeme všetci siedmi! Dobre teda, už boli všetci siedmi dobrí tovariši spolu! Vandrovali, koľko vandrovali, až raz v temných smrečinách omrkli a nevedeli ani sem, ani tam, a boli veru už aj hladní. Kdeže tu prichýliť sa? Ako tu opatriť sa? Veru bolo na čase trocha pohnúť rozumom. Ale vajce aj malo rozum za všetkých. Poslalo ono kohúta na vysoký smrek a ten odtiaľ zazrel hneď svetielko, ale ešte ďaleko od nich v tmavom lese. Radostne naň zakikiríkal. Vajce zvolalo:

„No, len zleť skoro v tú stranu proti svetlu: ukážeš nám

cestu. Ta pôjdeme, a čo by priam všetci čerti tam boli, musia nám dať iesť a musia nás orenocovať.ľ_

O človeku, čo nikdy nehrešil

V jednej dedinke býval raz veľmi chudobný, ale pritom aj veľmi statočný a pobožný človek, lebo hoc už bol šedivý ako holub, predsa ešte nikdy za života nezhrešil, nikomu neublížil ani čo by len najmenším slovom, nikomu nič neprevinil, nikoho neukrivdil. I mrzelo to čeita v pekle, škrabal sa za ušami a vravel:

„To je predsa len do popukania s tým človekom! Druhý, čo ak statočný, aspoň raz za živa mi poslúži, ale tento dnes-zajtra zomrie, a ešte neurobil mi v ničom po vôli. No, ale počkaj si ho, veď ti ja ukážem!“

Chudobný človek nevedel o ničom nič a najmenej o čertovi, ako strojí sa naňho. Žil spokojne vo svojom domčeku, modlil sa Bohu každý deň, neublížil nikomu,

Čítal celý od boha deň v pobožných knihách a naostatok aj pomodlil sa a zavzdychol si:

„Neuveď nás v pokušenie, ale zbav nás od zlého.“

Ale čože? Na druhý deň ráno zas len zviezol sa dolu kochom čert a zastal pred ním:

„No, rozmyslel si si už?“

„Ej, rozmyslel, rozmyslel! Keď si ty čert, choď do pekla, kde ťa Pán Kristus zatvoril, a daj statočným ľuďom pokoj. 

Už ja raz kvôli tebe nezhreším!“

„Aleja ti zas hovorím, že ty tomu nevyhneš: lebo niet, ani nebude na svete človeka, ktorý by nezhrešil aspoň raz za života. Ak budeš protiviť sa tomu, tak ti porobím, že dopustíš sa všetkých tých troch hriechov. Dobre si to rozhútaj! Zajtra zase prídem.“ - vtom hybaj čert, pobral sa hore kochom.

Chudobný človek sám ostal za stolom s hlavou o dlane

Takto premýšľal statočný človek a pri ostatných slovách vstal od stola a pošiel do hostinca, kde plným skleniciam hodne podíval sa na dno.

Príde domov. Tu hneď proti svojmu obyčaju začal robiť garazdu. Na nešťastie rozplakalo sa malé vnúčatko a on chcel ho udrieť po chrbte — udrel ho po hlave, že hneď na večnosť onemelo. Tu naraz nebolo hroma, ani paroma, ani čerta, ani svätého, ani Boha, ktorého by nebol pospomínal, ktorému by nebol rúhal sa.

Tak, hľa, čo nerobí ožranstvo! Keby nebol opil sa, mohol svätý umrieť — a potom nebolo väčšieho zlodeja a zbojníka od neho! Bo, vraj, najťažšie len raz opiť sa, potom to ide ako po remesle. A ten čierny v pekle radoval sa mu a raduje sa podnes, že nie nadarmo vymyslel pálenku!